Справа № 813/9167/13-а
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року м. Київ К/800/15419/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Черпака Ю.К.,

Швеця В.В.,

провівши попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Міністерства доходів і зборів України, третя особа - Головне управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправними дії і стягнення середнього заробітку за період затримки у видачі трудової книжки за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства доходів і зборів України, третя особа - Головне управління Міндоходів у Львівській області просив визнанти протиправними дії відповідача і стягнути середній заробіток за період затримки у видачі трудової книжки з 25 липня 2013 року по 08 жовтня 2013 року в сумі 6741,46 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2014 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року залишено без змін постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2014 року.

Державна фіскальна служба України не погодилась з постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2014 року та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року і звернулась до суду з касаційною скаргою, в який просить їх скасувати та ухвалити нову про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

Наказом Державної податкової служби України від 26 липня 2013 року № 0078-о/д «По особовому складу» позивача було звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних сил України (через скорочення штатів).

19 серпня 2013 року у його трудовій книжці зроблено запис № 11 про звільнення зі служби в податковій міліції органів Державної податкової служби згідно наказу від 25 липня 2013 року.

08 жовтня 2013 року ОСОБА_4 отримав трудову книжку НОМЕР_1 під розписку.

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього ж Кодексу.

Відповідно до частини 4 статті 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Як передбачено пунктом 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінсоцзахисту від 29 липня 1993 року №58, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, в разі, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що Міністерством доходів і зборів України не дотримані вимоги КЗпП України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників щодо обов'язку видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення, то суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що період з моменту звільнення позивача є вимушеним прогулом, викликаним затримкою видачі йому трудової книжки, який підлягає оплаті роботодавцем.

Також суд касаційної інстанції погоджується з тим, що позивачем не пропущений строк звернення до суду, з огляду на наступне.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки Закони України «Про міліцію» та «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ Української РСР не регламентують питання оформлення і видачі трудових книжок, суд правильно застосував загальні норми, встановлені Кодексом законів про працю України.

Згідно ч. 3 ст. 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року N 8-рп/2013 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, вважає, що постанова Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2014 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року ґрунтуються на вірно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду, тому підстави для скасування або зміни рішень відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки суди не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень.

Керуючись ст.ст.220, 220-1, 223, 224, 231 КАС України, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ф. Ситников

Ю.К. Черпак

В.В. Швець