Справа № 803/1940/15
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 р. Справа № 876/9570/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника відповідача Арендарчука О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дукат» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання частково протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ТзОВ «Дукат» 29.08.2015 року звернулося в суд з адміністративним позовом до Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від 05.04.2015 року №, в частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 79247,00 грн. та застосування штрафних санкцій на суму 39623,50 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2015 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 15 квітня 2015 року № в частині зменшення Товариству з обмеженою відповідальністю "Дукат" суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 79247,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) на суму 39623,50 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Луцька ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що Лівобережною МДПІ м. Дніпропетровська було надіслано акти від 15.11.2013 р. № 13555/7/227 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ІМАС- 2005» щодо підтвердження господарських відносин за серпень, жовтень, листопад, грудень 2011 року та січень, березень-вересень, листопад 2012 року та від 06.06.2014 р. №342/22-04/33855779 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ІМАС-2005» за січень 2014 року згідно з якими встановлено відсутність фактів реального вчинення господарських операцій ТОВ «ІМАС-2005», відсутність необхідних умов для ведення господарської діяльності та вбачаються бюджетні втрати в частині ненадходження податку на додану вартість. Апелянт зазначає, що в ході перевірки не встановлено факту реального здійснення господарських операцій між ТзОВ "Дукат" та ТзОВ "ІМАС-2005", оскільки контрагент за юридичною адресою не знаходиться, а первинні документи складені ним не можуть братися до уваги як достовірні.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що Луцькою ОДПІ ГУ ДФС з 16.03.2015 року по 20.03.2015 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТзОВ "Дукат" з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість, заявлених до відшкодування на рахунок платника у банку за грудень 2014 року, за результатами якої 31.03.2015 року складено акт №1112/15-02/21579984 (а.с.8-13).

Перевіркою встановлено, порушення позивачем вимог пункту 201.10 статті 201 ПК України, в результаті чого ТзОВ "Дукат" завищено суму податкового кредиту за жовтень 2014 року на 61765,00 грн. згідно податкової накладної від 30.04.2014 року №8 по постачальнику ТзОВ "Інконекс-Ком Інвест", яке товариство не оспорює; порушення вимог пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3 статті 198, пункту 200.3 статті 200, пункту 201.6 статті 206 ПК України, в результаті чого ТзОВ "Дукат" завищено податковий кредит листопада 2014 року на суму ПДВ 79247,00 грн., внаслідок чого завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (р.19 декларації) на 79247,00 грн.; порушення вимог абзацу "а" пункту 200.4 статті 200 ПК України, в результаті чого ТзОВ "Дукат" завищено суму бюджетного відшкодування грудня 2014 року на 137671,00 грн.

За наслідками перевірки прийняте податкове повідомлення-рішення від 15 квітня 2015 року № про зменшення суми бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів з податку на додану вартість) у розмірі 137580,00 грн. та застосовано фінансову (штрафну) санкцію в сумі 68790,00 грн. (а.с.7).

Задовольняючи адміністративний позов підприємства, суд першої інстанції виходив з протиправності винесеного податкового повідомлення - рішення від 15 квітня 2015 року №. Зазначив, що позивачем обґрунтовано заявлено до відшкодування суму податку на додану вартість в розмірі 79247,00 грн., так як ця сума сплачена постачальнику послуг відповідно до платіжних доручень.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають приписам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 71 ч. 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з п. п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійсненні операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї з подій, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи товари/послуги та основні фонди почали використовуватись в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п.п. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 ПК України бюджетне відшкодування - це відшкодування від'ємного значення ПДВ на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування ПДВ за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків встановлені ст. 200 ПК України.

Так, згідно з п. 200.1 ст. 200 ПК сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

В силу вимог п. 200.3 цієї ж статті при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

За правилами п. 200.4 ст. 200 ПК якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з п.200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Таким чином, визначальною умовою для бюджетного відшкодування сум податку на додану вартість є наявність фактичної оплати постачальником товарів (послуг) у попередніх періодах.

Як встановлено судом, між ТзОВ "Дукат" (замовник) та ТзОВ "ІМАС-2005" (підрядник) 20.05.2013 року укладено договір підряду №2005КГ-46 (а.с.16-21), відповідно до умов якого підрядник зобов'язується за завданням замовника на свій ризик з залученням власних матеріалів та з матеріалів, наданих замовником, вартість яких включена у договірну ціну по договору, виконати комплекс ремонтно-оздоблювальних робіт з ребредингу АЗС, розташованої за адресою: м. Кіровоград, вул. Габдрахманова, 46, здати виконані об'єми робіт замовнику, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити вартість виконання повного комплексу робіт.

З матеріалів справи видно, що протягом червня 2013 року - липня 2014 року ТзОВ "Дукат" здійснило авансові проплати в користь ТзОВ "ІМАС-2005", що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с.53-69). ТзОВ "ІМАС-2005" 31.01.2014 року була виписана податкова накладна №13 (а.с.15) на суму 475482,40, в тому числі податок на додану вартість - 79247,07 грн., яку включено ТзОВ "Дукат" до податкового кредиту листопада 2014 року.

Реальність господарських операцій з ТзОВ "ІМАС-2005", показники яких ТзОВ "Дукат" відобразило у декларації з ПДВ листопада 2014 року (а.с.91-97), підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт (а.с.24-45, 106-109, 110-113, 114-116, 117-119, 120-126, 127-138, 139-141, 142-147).

Колегія суддів враховує те, що АЗС, передана позивачем в оренду ТзОВ "ВОГ РІТЕЙЛ" згідно акту приймання-передачі від 31.03.2014 року до договору оренди від 30.09.2013 року (а.с.148-158), що також підтверджує факт виконання комплексу ремонтно-оздоблювальних робіт на вказаній АЗС та подальше використання автозаправного комплексу у власній господарській діяльності позивача.

Виходячи з вищенаведеного, що не спростовано податковим органом, колегія суддів зазначає, що долучені позивачем документи мають усі необхідні реквізити та відомості та відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та підпункту 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704, і в суду немає підстав ставити під сумнів їх достовірність. Податкові накладні, які засвідчують факт придбання послуг, також належно оформлені.

Таким чином, надані позивачем докази суд приймає до уваги, як такі, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій проведених позивачем.

Колегія суддів не бере до уваги покликання апелянта на те, що перевіркою не встановлено факту реального здійснення господарських операцій між ТзОВ «Дукат» та ТзОВ «ІМАС-2005», оскільки останній за юридичною адресою не знаходиться, а первинні документи складені ним не можуть братися до уваги як достовірні, з огляду на наступне.

У відповідності до законодавства України платник податків не може нести відповідальності за дії чи бездіяльність своїх контрагентів.

Відповідно до ст.ст.46-49 Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Якщо контрагент позивача в подальшому не дотримувався у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту і відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Також відсутність контрагента позивача за юридичною адресою не є самостійною правовою підставою для визнання правочину нікчемним.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття податкового повідомлення-рішення від 15 квітня 2015 року № в частині зменшення Товариству з обмеженою відповідальністю "Дукат" суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 79247,00 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позову.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2015 року у справі №803/1940/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 19.04.2016 року.