Справа № 814/3071/14
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" квітня 2016 р. м. Київ К/800/16277/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Донця О.Є.,

суддів: Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

при секретарі Кальненко О.І.,

за участю представника Генеральної прокуратури України - Кузнєцової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Прокуратури Одеської області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року у справі за позовом прокурора м. Миколаєва до Миколаївської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» про визнання протиправними та скасування пункту 3 розділу 1 рішення від 16.09.2014 року № 43/33,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року прокурор м. Миколаєва звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Миколаївської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» про визнання протиправними та скасування пункту 3 розділу 1 рішення від 16.09.2014 року № 43/33, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 3 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року № 43/33 про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 10000 м2, нормативною грошовою оцінкою 599100,00 грн., за рахунок земельної ділянки раніше наданої рішенням міської ради від 13.03.2008 року № 22/44 Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт», з метою передачі в оренду для будівництва гаража-стоянки для вантажних автомобілів підприємства по вул. Кінцевій у м. Миколаєві.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.11.2014 року позовні вимоги прокурора м. Миколаєва було задоволено.

Визнано протиправним пункт 3 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року № 43/33 про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 10000 м2, нормативною грошовою оцінкою 599100,00 грн., за рахунок земельної ділянки раніше наданої рішенням міської ради від 13.03.2008 року № 22/44 Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт», з метою передачі в оренду для будівництва гаража-стоянки для вантажних автомобілів підприємства по вул. Кінцевій у м. Миколаєві.

Скасовано пункт 3 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року № 43/33 про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 10000 м2, нормативною грошовою оцінкою 599100,00 грн., за рахунок земельної ділянки раніше наданої рішенням міської ради від 13.03.2008 року № 22/44 Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт», з метою передачі в оренду для будівництва гаража-стоянки для вантажних автомобілів підприємства по вул. Кінцевій у м. Миколаєві.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року апеляційну скаргу Миколаївської міської ради було задоволено. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.11.2014 року - скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову прокурора м. Миколаєва - відмовлено.

У касаційній скарзі Прокуратура Одеської області, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилається на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року та залишити в силі постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.11.2014 року.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи, рішення судів щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Миколаївською міською радою 16.09.2014 року прийнято рішення № 43/33 «Про надання дозволів на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянам та юридичним особам Ленінського району м. Миколаєва».

Пунктом 3 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року № 43/33 Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 10000 м2, нормативною грошовою оцінкою 599100,00 грн., за рахунок земельної ділянки раніше наданої рішенням міської ради від 13.03.2008 року № 22/44 Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт», з метою передачі в оренду для будівництва гаража-стоянки для вантажних автомобілів підприємства по вул. Кінцевій у м. Миколаєві.

Вважаючи, що надання вищезазначеним рішенням Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі є незаконним та порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, суперечить державній політиці у сфері земельних відносин, прокурор м. Миколаєва звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12.10.1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу по суті, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 Земельного кодексу України установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України, рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Вирішуючи спір по суті, суди залишили поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач , здійснюючи повноваження власника землі, вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 року (справа № 21-493а14).

Відповідно до статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються права та підстав набуття в оренду нерухомого майна (земельної ділянки).

Так, у даному випадку міська рада , здійснюючи повноваження власника нерухомого майна, вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому цього права в порядку, встановленому законом.

Водночас, при цьому відповідач владних управлінських функцій не здійснював.

Таким чином, даний спір не носить характеру публічно-правового і не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

За суб'єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду загальним судом у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, зважаючи на помилковість позиції судів попередніх інстанцій щодо наявності у переданому на вирішення суду спорі ознак публічно-правового спору, колегія суддів дійшла висновку про те, що судові рішення попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись статтями 157, 160, 167, 220, 221, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Прокуратури Одеської області - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.11.2014 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом прокурора м. Миколаєва до Миколаївської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Імпорт» про визнання протиправними та скасування пункту 3 розділу 1 рішення від 16.09.2014 року № 43/33 - закрити.

Роз'яснити позивачеві його право на звернення до суду з даним позовом в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, передбаченому статтями 235 - 244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: О.Є. Донець

А.О. Логвиненко

В.Ф. Мороз