Справа № 818/3071/15
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 р. Справа № 818/3071/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області та товариства з обмеженою відповідальністю "Центральний ринок міста Суми" на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2015р. по справі № 818/3071/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Центральний ринок міста Суми"

до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Центральний ринок міста Суми", звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток на 132108 грн., з яких 107216 грн. за основним платежем та 24892 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 59388, 75 грн., з яких: 47511грн. за основним платежем та 11877,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2015р. по справі №818/3071/15 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток на 122856 грн., в т.ч. на 98285 грн. за основним платежем та на 24571 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 52133,34 грн., в т.ч. на 41706,67 грн. за основним платежем та на 10426,67 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Центральний ринок міста Суми", не погодився з постановою суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, та зазначає, що суд першої інстанції без будь-яких підстав зрівняв придбання товару у фізичних осіб з придбанням товару у фізичних осіб-підприємців, а тому вважає неправомірною відмову позивачу в скасуванні зменшення витрат на суму 33250 грн. по взаємовідносинах з фізичними особами. Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2015р. по справі № 818/3071/15 в частині відмови в задоволенні позову, прийняти в цій частині нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, Державна податкова інспекція у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області, не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та зазначає, що висновок акта планової виїзної документальної перевірки від 05.02.2015 року №401/2203/01562148/3 відповідає фактичним обставинам справи, а тому вважає, що оскаржені податкові повідомлення-рішення прийняті на законних підставах та відповідають чинному законодавству. Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2015р. по справі № 818/3071/15 та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін в режимі відеоконференції, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційних скарг у відповідності до ч.1 ст. 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Центральний ринок міста Суми" підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 15.12.2014 р. до 30.01.2015 р. ДПІ у м. Сумах проведена документальна планова виїзна перевірка підприємства Сумської облспоживспілки "Центральний ринок міста Суми" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2011 р. до 31.12.2013 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 р. до 31.12.2013 р., про що було складено акт №401/2203/01562148/3 від 05.02.2015 року (а.с. 7-44).

Під час перевірки були встановлені порушення позивачем вимог: пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п.п. 44.1, 44.2 ст. 44, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.п. 138.2, 138.4, 138.8, пп. 138.10.4 п. 138.10 ст. 138, пп.139.1.9, пп.139.1.12 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України внаслідок заниження податку на прибуток за період, що перевірявся, всього у сумі 107216 грн. та п. 187.1 ст. 187, п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198, п.п. 200.1, 200.2, 200.3, 200.4, 200.6 ст.200, п.п. 201.1, 201.4, 201.6, 201.10 ст.201 Податкового кодексу України внаслідок заниження податку на додану вартість за жовтень 2011 року на суму 5607 грн. та за лютий 2013 року на суму 47511 грн. (всього на суму 53118 грн.).

На підставі акту відповідачем 19 лютого 2015 року були прийняті податкові повідомлення-рішення: № про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на прибуток на 132108 грн., з яких 107216 грн. за основним платежем та 24892 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 59388, 75 грн., з яких: 47511 грн. за основним платежем та 11877, 75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 45-48).

Позивач не погодився з податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі 73330 грн., в т.ч. на 58664 грн. за основним платежем та на 14666 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, суд першої інстанції не погодився із висновками контролюючого органу про відсутність зв`язку витрат на оплату орендної плати за земельну ділянку із господарською діяльністю позивача, а задовольняючи позов в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 52133,34 грн., в т.ч. на 41706,67 грн. за основним платежем та на 10426,67 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції позивача з ТОВ «Граніт-Пласт» мали реальний характер, підтверджені документами первинного бухгалтерського обліку в зв'язку з чим оскаржувані податкові повідомлення - рішення підлягають частковому скасуванню.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Однією із підстав для донарахування позивачу податкових зобов`язань із податку на прибуток та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковим повідомленням-рішенням № від 19.02.2015 року став висновок податкового органу про порушення позивачем норм пп.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.138.1, п.138.10.4 ст.138 Податкового кодексу України, а саме: завищено валові витрати у податковому обліку за 2012 р. на суму в розмірі 146658 грн. внаслідок включення до їх складу витрат, зв`язок яких із власною господарською діяльністю не доведений, оскільки будівництво торгівельного комплексу не завершене.

Колегія суддів встановила, що позивач відніс до складу валових витрат у податковому обліку за 2012 р. витрати з орендної плати за земельну ділянку комунальної власності, яка знаходиться в м. Суми, вул. Засумська, 2, під розміщеним ринком, належить до земель комерційного використання та була надана позивачу Сумською міською радою згідно з договором оренди від 05.08.2011 року та договором №231 від 22.07.1998 року на право тимчасового користування землею (в т.ч. на умовах оренди) для будівництва торгівельного центру (а.с. 66-71).

Згідно пп. 14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

У відповідності до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

До складу інших витрат згідно з підпунктом пп.138.10.4 п.138.10 ст.138 Податкового кодексу України включаються в) інші витрати операційної діяльності, пов'язані з господарською діяльністю, у тому числі, але не виключно: суми нарахованих податків та зборів, установлених цим Кодексом (крім тих, що не визначені в переліку податків та зборів, встановлених цим Кодексом), єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, відшкодування Пенсійному фонду України сум фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", сум фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів "б" - "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", різниці між сумою пенсії, призначеної за Законом України "Про наукову і науково-технічну діяльність", та сумою пенсії, обчисленої відповідно до інших законодавчих актів, на яку має право особа, які згідно із законодавством фінансуються за рахунок коштів підприємств, установ, організацій в обов'язковому порядку, а також інших обов'язкових платежів, встановлених законодавчими актами, за винятком податків та зборів, передбачених підпунктами 139.1.6 і 139.1.10 статті 139 цього Кодексу, та пені, штрафів, неустойки, передбачених підпунктом 139.1.11 статті 139 цього Кодексу.

Згідно пп. 14.1.136, пп. 14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до пп. 9.1.10 п.9.1 ст.9 Податкового кодексу України плата за землю (земельний податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності) включена до складу загальнодержавних податків, зборів (обов'язкових платежів).

Колегія суддів не погоджується із висновками контролюючого органу про відсутність зв`язку витрат на оплату орендної плати за земельну ділянку із господарською діяльністю позивача, оскільки одним із основних напрямів діяльності позивача є роздрібна торгівля на ринках, будівництво ним торгівельного центру на території орендованої земельної ділянки свідчить про наявність мети щодо використання цієї земельної ділянки у власній господарській діяльності, яка відповідає ознакам, визначеним пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що вказана земельна ділянка отримана позивачем в оренду для будівництва та експлуатації торгівельного комплексу саме з метою отримання в подальшому прибутку, що спростовує висновки податкового органу про здійснення негосподарської діяльності, тобто такої, що не спрямована на отримання прибутку. За користування земельною ділянкою позивач сплачував щомісячну орендну плату, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, що свідчить про виконання підприємством умов договорів оренди та свого податкового обов'язку (а.с.182-206).

Крім того, норми п. 138.1 та пп. 138.10.4 п. 138.10 ст.138 Податкового кодексу України встановлюють спеціальне правило щодо віднесення до валових витрат сплачених платником податку на прибуток сум податків, зборів (обов'язкових платежів), що входять в систему оподаткування, обмеживши право на збільшення за рахунок таких витрат суми валових витрат чітко визначеними в ній умовами. Це дає підстави для висновку, що інші обмеження щодо включення до валових витрат суми внесених (нарахованих) податків, зборів (обов'язкових платежів) відсутні.

Статтею 139 Податкового кодексу України визначено перелік витрат, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку. Вказана стаття не містить застереження щодо неможливості віднесення до складу валових витрат витрати по сплаті орендної плати за землю.

Таким чином колегія суддів вважає, що відповідач зробив помилковий висновок про відсутність у позивача права на збільшення суми валових витрат за рахунок сплаченої орендної плати за землю комунальної власності, а тому суд першої інстанції правомірно скасував податкове повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток на 122856 грн., в т.ч. на 98285 грн. за основним платежем та на 24571 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Стосовно податкового повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 59388, 75 грн., колегія суддів зазначає наступне.

У відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

З огляду на викладене, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник податку на додану вартість повинен мати податкові накладні, видані на фактично отриманий товар (роботи, послуги), що призначений для використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, встановлюються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення та зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та інших документів, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, витрати та податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З матеріалів справи встановлено, що 01.02.2013 року між позивачем та ТОВ "Граніт-Пласт" укладено договір №1 на постачання будівельних матеріалів (піску, бетону, тощо), за умовами якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцю певний товар з необхідними супроводжувальними документами, а покупець зобов'язується прийняти та здійснити оплату за нього у повному обсязі (а.с.86-87).

Згідно п.31 Договору №1 від 01.02.2013 р. поставка товару покупцю здійснюється постачальником на умовах поставки DPP (поставка товару постачальником в пункт, вказаний покупцем) згідно з Міжнародними правилами тлумачення термінів "Інкотермс-2010". Місце поставки товару: м. Суми, вул. Засумська, 2, Центральний ринок.

Згідно п.п. 4.1, 4.2 вищезазначеного договору вартість кожної партії товару, що поставляється за цим договором, а також ціна на товар, яка є договірною, зазначається у видатковій накладній.

Реальність господарської операції між позивачем та ТОВ "Граніт-Пласт" підтверджують наявні в матеріалах справи документи: видаткова накладна №РН-0000007 від 12.02.2013 р. на отримання бетонної суміші в кількості 272 куб.м (а.с. 89), податкова накладна від 01.02.2013 року на загальну суму 250240 грн., в тому числі податок на додану вартість в сумі 41706,67 грн. (а.с. 88).

Розрахунки між суб'єктами господарювання проводилися в безготівковій формі, про що в матеріалах справи наявна копія платіжного доручення № 425 від 05.02.2013 р. на суму 250240 грн. (а.с.91).

Придбаний товар позивачем в подальшому був реалізований ДП "БС-Висотник" ТОВ "Укргазмонтажпроект", про що свідчить копія договору куплі-продажу від 01.02.2013 року, видаткова накладною №РН-0001528 від 12.02.2013 р. (а. с. 94-96).

Доводом апеляційної скарги відповідача про нереальність господарської операції стала відсутність документів, що підтверджували б транспортування бетонної суміші, а також сертифікату відповідності.

Колегія суддів не приймає цей довід апеляційної скарги, оскільки згідно договору №1 від 01.02.2013 року на постачання будівельних матеріалів, укладеному між ТОВ "Граніт--Пласт" та ПС ОСС "Центральний ринок міста Суми", місцем постачання товару є м. Суми, вул. Засумська, 2, Центральний ринок. За вказаною адресою знаходиться орендована позивачем земельна ділянка, на якій ДП "БС-Висотник" ТОВ "Укргазмонтажпроект" виконуються роботи з будівництва торгівельного центру згідно з договором підряду №19/09/12 від 19.09.2012 р., укладеному з ПС ОСС "Центральний ринок міста Суми" (а.с.168-171). Тобто транспортування суміші бетону здійснювалося безпосередньо на об'єкт будівництва для використання її підрядником у відповідних роботах. Фактичним одержувачем будівельних матеріалів був не позивач, а ДП "БС-Висотник" ТОВ "Укргазмонтажпроект", чого не було враховано контролюючим органом.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджені Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за №128/2568), на які посилається контролюючий орган в акті перевірки, не встановлюють правил податкового обліку для платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Таким чином, колегія суддів вважає, що не оформлення чи оформлення не належним чином товарно-транспортних накладних можуть свідчити лише про факт порушення правил перевезень автомобільним транспортом, що не пов'язане з дотриманням вимог податкового законодавства.

Також колегія суддів не приймає довід апеляційної скарги відповідача про відсутність сертифікату відповідності на отримані будівельні матеріали, як на підставу для висновку про безтоварність господарських операцій позивача з ТОВ "Граніт-Пласт", оскільки зберігання даних документів, як первинних, не передбачено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", адже вони не містять інформації про господарські операції та не підтверджують їх здійснення, і їх наявність не передбачена правилами ведення бухгалтерського та/або податкового обліку на підприємстві. Зазначені документи можуть свідчити лише про відповідність якості товару, що постачається згідно з договором, діючим стандартам. Надання документів, підтверджуючих якісні характеристик товару, стосується лише правовідносин між продавцем і покупцем щодо підтвердження першим дотримання ним умов договору про предмет поставки.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем з контрагентом ТОВ "Граніт--Пласт" належним чином оформлені договірні відносини та на виконання вимог податкового законодавства оформлені первинні документи, документи податкової та бухгалтерської звітності, які відповідають вимогам чинного законодавства України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно скасував податкове повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 52133,34 грн., в т.ч. на 41706,67 грн. за основним платежем та на 10426,67 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Доводи апеляційної скарги відповідача, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Між тим, колегія судів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо скасування податкового повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 7255,75 грн. з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачем 19 лютого 2015 року було прийнято податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 59388, 75 грн., в якому зазначено про донарахування основного платежу в сумі 47511 грн. за лютий 2013 року, але фактично за лютий 2013 року відповідачем зменшується податковий кредит за лютий 2013 року на суму 41707 грн., про що свідчить сторінка 22 акту перевірки №401/2203/01562148/3 від 05.02.2015 року (а.с. 17, зворотній бік).

Будь-яких доказів порушення податкового законодавства с питань формувань податкового кредиту в сумі 7255,75 грн. відповідачем в акті перевірки не зазначено, та на вимогу суду апеляційної інстанції не надано.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведено правомірності свого податкового повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи та всупереч вимогам чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне скасувати податкове повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року повністю, задовольнивши в цій частині апеляційну скаргу.

Довід апеляційної скарги позивача про безпідставну відмову у задоволенні позову в частині скасування податкового повідомлення-рішення № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток на 7647,75 грн. у зв'язку з тим, що придбаний товар кроликові шкурки та макулатура були придбана позивачем у фізичних осіб, а не у підприємців, колегія суддів не приймає, з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що під час проведення перевірки відповідачем було встановлено завишення позивачем суми собівартості реалізованих товарів (робіт, послуг) за 2011 рік на суму 33250 грн., оскільки згідно із закупівельними актами №000028 від 21.10.2011 року на суму 5500 грн. без ПДВ, № 000021 від 15.11.2011 р. на суму 7700 грн. без ПДВ та №000682 від 20.12.2011 р. на суму 7700 грн. без ПДВ позивач в IVкварталі 2011 р. придбав у ФОП ОСОБА_2 кроликові шкурки на загальну суму 20900 грн. без ПДВ, а також макулатуру у ФОП ОСОБА_3 на загальну суму 12350 грн. без ПДВ відповідно до закупівельних актів №000029 від 28.10.11р. на суму 4100,0 грн. без ПДВ; №000022 від 24.11.11р. на суму 4100,0 грн. без ПДВ та №000024 від 21.12.11р. на суму 4150,0 грн. без ПДВ (а.с.139-150).

Придбані у фізичних осіб-підприємців, платників єдиного податку, кроликові шкурки та макулатура були реалізовані позивачем покупцям в 4-му кварталі 2011 р. (а.с.151-160).

Згідно з даними спеціальних витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.04.2016 року за №21884259, №21883844 ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3. мають статус фізичної особи-підприємця, таким чином довід апеляційної скарги позивача що ОСОБА_2 та ОСОБА_3. є фізичними особами, а не підприємцями спростовується вищезазначеними витягами.

Також, колегія суддів вважає посилання позивача на те, що він закупав шкурки та макулатуру у ОСОБА_2 та ОСОБА_3. як у громадян є безпідставним, оскільки відповідно до даних 1-ДФ позивач за 2011 рік не відображав виплату доходу вищезазначеним громадянам, згідно положень абз. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України.

Відповідно до абз. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державші податкової служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до Наказу ДПА України від 24.12.2010 р. № 1020 про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку вказані суми повинні відображатись в 1-ДФ з ознакою відповідного доходу.

Підпунктом 139.1.12 пункту 139.1 ст.139 Податкового кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено обмеження щодо включення до складу витрат витрат, понесених у зв'язку із придбанням товарів (робіт, послуг) та інших матеріальних і нематеріальних активів у фізичної особи - підприємця, що сплачує єдиний податок (крім витрат, понесених у зв'язку із придбанням робіт, послуг у фізичної особи - платника єдиного податку, яка здійснює діяльність у сфері інформатизації).

Таким чином, колегія суддів вважає, що придбання позивачем продукції (кроликові шкурки та макулатура) відбулося у фізичних осіб-підприємців, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірне донарахування ТОВ "Центральний ринок міста Суми" суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 7647,75 грн. податковим повідомленням-рішенням № від 19.02.2015 року.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведено правомірності своїх рішень в частині задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень: № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток на 122856 грн., в т.ч. на 98285 грн. за основним платежем та на 24571 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 52133,34 грн., в т.ч. на 41706,67 грн. за основним платежем та на 10426,67 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи та всупереч вимогам чинного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині скасування податкового повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 52133, 34 грн., в тому числі на 41706, 67 грн. за основним платежем та на 10426,67 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями прийнято з невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвели до ухвалення неправильного рішення, а тому підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови в цій частині про задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.87 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Законом України "Про судовий збір", в редакції після 1 вересня 2015 року податковий орган не звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Ухвалою судді апеляційної інстанції від 14.03.2016 року Державній податковій інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на постанову суду у розмірі 4212,89 грн. до моменту прийняття судового рішення.

В силу положень ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи, що судове рішення прийняте не на користь особи, що подала апеляційну скаргу суб'єкта владних повноважень, якому було відстрочено сплату судового збору у розмірі 4212,89 грн. до ухвалення судового рішення за наслідками апеляційного перегляду, колегія суддів приходить до висновку про необхідність такого стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області.

У відповідності до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Пунктом 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на момент звернення із позовом до суду) передбачено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 2 відсотків розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено на 2015 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання апеляційної скарги на рішення суду, судовий збір справляється в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Оскільки, суд апеляційної інстанції скасував податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 7255,75 грн., тому судові витрати понесені позивачем за подання апеляційної скарги у розмірі 2009,70 грн. (1218х1,5х110%) підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Центральний ринок міста Суми" задовольнити частково.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2015р. по справі № 818/3071/15 скасувати в частині скасування податкового повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області № від 19.02.2015 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 52133, 34 грн., в тому числі на 41706, 67 грн. за основним платежем та на 10426,67 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області № від 19.02.2015 року повністю.

В іншій частині постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2015 року по справі №818/3071/15 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області (площа Покровська, 2, м. Суми, 40000, ) судовий збір у розмірі 4212 грн. 89 коп. (чотири тисячі двісті дванадцять гривен 89 копійок) до спеціального фонду Державного бюджету України - отримувач - УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, МФО 851011, , банк: ГУ ДКСУ в Харківській області, рахунок 1011, код класифікації доходів бюджету 22030001, код ЄДРПОУ Харківського апеляційного адміністративного суду 34331173.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області (площа Покровська, 2, м. Суми, 40000, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Центральний ринок міста Суми" (вул. Засумська, 2, м. Суми, 40030, ) судовий збір у розмірі 2009 грн. 70 коп. (дві тисячі дев'ять гривен 70 копійок) сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Шевцова Н.В.
Повний текст постанови виготовлений 25.04.2016 р.