Справа № 823/263/16
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2016-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року справа № 823/263/16

11 год. 30 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Левчуку А.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто, представника відповідача Олійник І.А. - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Черкаської області про визнання неправомірними дій та бездіяльності, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

23.03.2016 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до прокуратури Черкаської області (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати неправомірними дії відповідача в частині ненадання належної відповіді на звернення позивача від 04.02.2016;

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача в частині невиплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 46266 грн. 44 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 6890 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом прокурора Черкаської області від 26.08.2015 № 573к ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». На підставі рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2015, наказом прокурора Черкаської області від 21.12.2015 № 816к внесено зміни до наказу від 26.08.2015 № 573к в частині підстав звільнення позивача та доповнено, зокрема п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ), якою передбачено виплату вихідної допомоги. Зазначена вихідна допомога позивачу остаточно виплачена в повному обсязі 15.01.2016, проте, на думку позивача, прокуратурою Черкаської області допущена незаконна бездіяльність щодо невиплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як це передбачено ст. 117 КЗпПУ.

Крім того, позивачем вказано, що за результатами розгляду його заяви від 04.02.2016 прокуратура Черкаської області не виконала встановлений Законом України «Про звернення громадян» обов'язок щодо об'єктивного та всебічного розгляду заяви, надала роз'яснення замість вмотивованого рішення по суті звернення позивача.

ОСОБА_1 також наголошено, що зазначені дії відповідача призвели до душевних страждань позивача, у зв'язку з чим він просить стягнути з відповідача моральну шкоду на його користь.

У судовому засіданні позивач адміністративний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач позов не визнав, 05.04.2016 представником відповідача подано письмові заперечення, де зазначено, що юридична підстава для виплати позивачеві вихідної допомоги виникла лише з часу видання наказу від 21.12.2015 № 816к, а тому станом на день звільнення позивача підстав для виплати позивачу компенсації за затримку виплати вихідної допомоги були відсутні. За результатами розгляду заяви позивача від 04.02.2016 відповідачем надано роз'яснення з питань правового характеру за підписом начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Черкаської області, що відповідає Інструкції про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України.

Заслухавши пояснення сторін у справі, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що наказом прокуратури Черкаської області від 26.08.2015 № 573к молодшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян та держави в суді прокуратури області з 26.08.2015 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури Черкаської області. Підставою для видання зазначеного наказу стали: наказ Генерального прокурора України від 15.07.2015 № 59ш та заява ОСОБА_1 від 07.08.2015.

Позивач не погодившись із формулюванням підстав звільнення викладених у вказаному наказі, звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до прокуратури Черкаської області, у якій просив: визнати незаконними дії прокуратури Черкаської області в частині видання наказу прокурора Черкаської області № 573к від 26.08.2015 без посилання на п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України; змінити формулювання причини та підстави звільнення із «пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» на «пункт 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України».

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 13.10.2015 у адміністративній справі № 823/5037/15 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його до Київського апеляційного адміністративного суду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 13.10.2015 скасувано та ухвалено нову. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано незаконними дії прокуратури Черкаської області в частині видання наказу прокурора Черкаської області № 573к від 26.08.2015 без посилання на п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Змінено формулювання причини та підстави звільнення із «пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» на «пункт 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України».

На виконання вказаного рішення суду апеляційної інстанції, наказом прокуратури Черкаської області від 21.12.2015 № 816к внесено зміни до наказу від 26.08.2015 № 573к щодо підстав звільнення ОСОБА_1 та викладено його у наступній редакції: «звільнити молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян та держави в суді прокуратури області з 26.08.2015, у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури Черкаської області (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ст. 40 КЗпП України)».

Зазначеним наказом передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку позивача відповідно до ст. 44 КЗпП України, що остаточно була виплачена позивачеві 15.01.2016.

04.02.2016 позивач звернувся до прокурора Черкаської області із заявою, відповідно до якої, посилаючись на ст. 116, ст. 117 КЗпП України просив виплатити йому середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку виплати вихідної допомоги та повідомити його про прийняте рішення.

Відповідно до листа від 26.02.2016 № 11-138вих-16 за підписом начальника відділу роботи з кадрами прокуратура Черкаської області повідомила ОСОБА_1, зокрема, що юридична підстава виплати вихідної допомоги, яка є мінімальною соціальною гарантією, виникла лише з часу видання прокурором Черкаської області наказу від 21.12.2015 № 816к, що надав право на таку допомогу та була відсутня на день фактичного звільнення, а тому прокуратура Черкаської області не має законодавчих підстав для виплати позивачу середнього заробітку за період з часу звільнення до фактичного повного отримання вихідної допомоги.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу повного розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у тому числі і всіх допомог. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах від 15.09.2015 по справі №21-1765а15.

Відповідно до ч. 1 ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом з матеріалів справи встановлено, що 21.12.2015 прокуратурою Черкаської області, відповідно до рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2015 внесено зміни до наказу від 26.08.2016 №816к щодо підстави звільнення та зазначено п. 1 ст. 40 КЗпП України, що передбачає виплату вихідної допомоги.

Враховуючи те, що повний фактичний розрахунок з позивачем проведено 15.01.2016, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України, у зв'язку з чим позовну вимогу щодо визнання неправомірною бездіяльності прокуратури Черкаської області в частині невиплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні належить задовольнити.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 46266 грн. 44 коп., суд зазначає, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці»).

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку № 100 святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи зазначене, відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового кодексу України та як страхувальник відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» зобов'язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за весь час затримки у виплаті одноразової допомоги при звільненні, утримавши із нього при виплаті прибутковий податок з доходів фізичних осіб та єдиний страховий внесок.

Зазначений висновок суду узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 21.01.2012 № 6-87цс11 та від 14.01.2014 № 21-395а13.

Судом встановлено, що згідно довідки прокуратури Черкаської області від 04.04.2016 № 18/113вих-16 (а.с.34), заробітна плата позивача у червні 2015 року становила - 5259 грн. 72 коп., у липні 2015 року становила - 2885 грн. 66 коп., кількість відпрацьованих днів за червень-липень 2015 року - 25.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 325 грн. 82 коп. ((5259 грн. 72 коп. (червень 2015) + 2885 грн. 66 коп. (липень 2015)) / 25 (кількість відпрацьованих днів) = 325 грн. 82 коп.). Сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за 97 робочих днів становить - 31604 грн. 54 коп. (325 грн. 82 коп. х 97 = 31604 грн. 54 коп.).

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про стягнення з прокуратури Черкаської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 31604 (тридцять одна тисяча шістсот чотири) грн. 54 коп.

Стосовно позовної вимоги про визнання неправомірними дій прокуратури Черкаської області в частині ненадання належної відповіді на звернення позивача від 04.02.2016, суд зазначає наступне.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Законом, що регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів є Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі - Закон №393/96).

Статтею 1 Закону № 393/96 визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із ст. 3 Закону №393/96 встановлено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Частиною 1 ст. 15 Закону №393/96 встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

За приписами ст. 19 Закону №393/96 органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги та забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень.

Порядок розгляду в органах прокуратури України звернень, у тому числі депутатів усіх рівнів, а також організація особистого прийому громадян встановлено Інструкцією про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 27.12.2014 № 9гн (далі - Інструкція № 9гн).

Відповідно до п. 1.5 Інструкції № 9гн передбачено, що розгляд звернень в органах прокуратури здійснюється на принципах: законності (в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами); об'єктивності (з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення); незалежності (незалежності прокурора від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання під час розгляду звернень); неупередженості (недопущення впливу негативної, заздалегідь сформованої думки на прийняття рішення); своєчасності (з дотриманням строків розгляду звернень відповідно до вимог чинного законодавства); добросовісності (сумлінної та чесної поведінки при розгляді звернень); превентивності (недопущення надходження повторних звернень з аналогічних питань, з яких уже прийнято рішення та надано відповідь заявнику); недопущення дискримінації за будь-якими ознаками; заборони переслідувань за подання звернень.

Пунктом 5.9 Інструкції № 9гн передбачено, що за результатами розгляду звернення може бути прийнято одне з таких рішень: задоволено - вжито заходів до повного або часткового поновлення прав і законних інтересів заявника. Не може вважатися задоволеним звернення, рішення за яким прийнято не за вимогами громадянина, а за результатами виявлених недоліків або порушень закону; відмовлено у задоволенні (відхилено) - вимоги заявника, викладені у зверненні, визнані необґрунтованими; роз'яснено - надано роз'яснення щодо компетенції органів прокуратури та з питань правового характеру.

Відповідно до п. 7.4 Інструкції № 9гн керівники підрозділів у складі Головних управлінь і управлінь, а також прокурори відділів, за письмовою вказівкою начальника управління або відділу, підписують відповіді: на задоволені звернення громадян; з роз'ясненням вимог чинного законодавства, а також у випадках, коли листування припинено відповідно до ст. 8 Закону України «Про звернення громадян».

Згідно з п. 7.37 Регламенту прокуратури Черкаської області, затвердженого наказом прокурора Черкаської області від 14.05.2012 №22, з наступними змінами, керівниками підрозділів у складі управлінь підписуються відповіді на задоволені звернення громадян, про роз'яснення їм вимог чинного законодавства, а також у випадках, коли провадження за зверненням раніше припинено на підставі ст. 12 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, листом від 26.02.2016 № 11-138 вих-16 за підписом начальника відділу роботи з кадрами прокуратури області, прокуратура Черкаської області відмовила позивачу у виплаті середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, із зазначенням мотивів та обґрунтувань такої відмови, тому заява позивача від 04.02.2016 розглянута по суті з наданням прокуратурою Черкаської області повної, об'єктивної та обґрунтованої відповіді на порушені позивачем у вказаній заяві питання.

Враховуючи зазначене, підстави для визнання неправомірними дій прокуратури Черкаської області в частині ненадання належної відповіді на звернення позивача від 04.02.2016 відсутні.

Стосовно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 6890 грн., суд зазначає, що при з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. 1167 та ст. 1187 Цивільного кодексу України, що визначають підстави покладання обов'язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами у порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пп. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього кодексу.

Суд зазначає, що позивачем не надано доказів перенесених ним душевних страждань, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, пов'язаних з неправомірними діями відповідача та не виплати йому середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні. Позивачем, не надано підтвердження втрат немайнового характеру, на які він посилається, як прояв дійсних негативних наслідків у причинному зв'язку з винністю конкретного суб'єкта публічної адміністрації.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 6890 грн. належить відмовити.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково.

Керуючись статтями 14, 94, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність прокуратури Черкаської області в частині невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені.

Стягнути з прокуратури Черкаської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 31604 (тридцять одна тисяча шістсот чотири) грн. 54 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку, передбаченому статтями 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.А. Рідзель

Постанова складена у повному обсязі 25.04.2016.