Справа № 826/5341/16
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2016 року № 826/5341/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаВідділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рубльова Катерина Олександрівна
провизнання бездіяльності протиправною, зняття арешту з квартири

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (надалі - відповідач або ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві), за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рубльової Катерини Олександрівни (надалі - третя особа або приватний нотаріус Рубльова К.О.), в якому просила суд:

1.Визнати протиправною бездіяльність ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві щодо не зняття арешту з квартири ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

2.Зняти арешт з квартири ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність у вигляді не зняття арешту з майна ОСОБА_3 - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, накладеного у виконавчому провадженні про сплату аліментів, яке було закінчене у зв'язку з досягненням повноліття дитиною ОСОБА_4 на утримання якої призначено стягнення аліментів, чим порушені права позивача як спадкоємця майна ОСОБА_3

Ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києві від 04.04.2016 року було відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 15.04.2016 року не прибули, про причини неприбуття суд не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, письмових заперечень чи пояснень по суті спору суду не подали.

Керуючись частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно свідоцтва про народження від 24.05.1984 року НОМЕР_1 ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть від 03.08.2015 року НОМЕР_2) та спадкоємицею усього належного йому майна за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. 14.12.2009 року за реєстраційним номером №3969.

Під час оформлення приватним нотаріусом Рубльовою К.А. спадщини та перевірки даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухове майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_3 було встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - нерухоме майно), яка знаходиться під арештом на підставі постанови ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 07.04.2004 року № АК 280849, у зв'язку з чим, приватним нотаріусом Рубльовою К.А. зупинено процедуру оформлення спадщини до вирішення питання щодо обтяження зазначеного майна.

Обтяження нерухомого майна накладалося відповідачем в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-243/3, виданого Московським районним судом м. Києва 29.07.1988 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 аліментів яке було закінчене постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 07.03.2007 року у зв'язку з досягненням повноліття дитиною ОСОБА_4 на утримання якої призначено стягнення аліментів.

При цьому, арешт з нерухомого майна, накладеного в межах виконавчого провадження, яке закінчене, знято не було, у зв'язку з чим, позивач звернулась до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві з заявою від 23.03.2016 року про зняття арешту з нерухомого майна шляхом винесення відповідної постанови.

Листом від 21.03.2016 року ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що арешт може бути знятий за рішенням суду, зазначивши, що відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 року № 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки, у зв'язку з чим, надати інформацію по спірному виконавчому провадженню не виявляється можливим, оскільки виконавчі провадження за період з 2007-2012 рік знищено.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача по не зняттю арешту з нерухомого майна, що унеможливлює набуття позивачем права на спадщину та, відповідно, права власності на нерухоме майно, позивач звернулась до адміністративного суду з даним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку, за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон).

Відповідно до пункту 6 частини першої, частини другої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження) виконавче провадження підлягає закінченню у випадках, зокрема, закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у 3-денний строк надсилається сторонам та суду або іншому органу (посадовій особі), які видали виконавчий документ.

Згідно статті 38 зазначеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні положення закріплені у чинній редакції Закону України «Про виконавче провадження» у статтях 49-50.

Згідно частини першої статті 60 Закону, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За правилами частини другої статті 60 Закону, у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Оцінивши обставини справи та наведені норми Закону, суд дійшов висновку, що в порушення вимог Закону, державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві у постанові про закінчення виконавчого провадження від 07.03.2007 року, не було зазначено про скасування арешту нерухомого майна боржника ОСОБА_3, що свідчить про допущення відповідачем оскаржуваної протиправної бездіяльності щодо не скасування арешту з нерухомого майна, чим порушені права позивача.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного та керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2.Визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві щодо не зняття (не скасування) арешту з квартири ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

3. Зняти арешт з квартири ОСОБА_3 за адресою: м. Київ, вул. Деміївська, 35 б, кв.21.

4. Судові витрати в сумі 1 102,42 грн. присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України.

Покласти на відповідний підрозділ Державної казначейської служби України виконання постанови суду в частині стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Огурцов