Справа № 825/620/16
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 квітня 2016 року Чернігів Справа № 825/620/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді - Д'якова В.І.,

за участю секретаря - Воєдило Л.П.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Поліської К.С.,

представника третьої особи - Роєнка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про скасування наказу в частині та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - УМВС України в Чернігівській області), за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - ГУ Національної поліції в Чернігівській області) в якому просить суд:

- скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Альохіна Е.В. №11 о/с від 11.03.2016 в частині звільнення позивача у запас Збройних Сил згідно п.10 та п. 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», з 06.11.2015, за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити тримісячний термін для забезпечення реалізації прав позивача відповідно до пунктів 8, 9 та 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», в частині попередження у встановленому порядку про можливе вивільнення, виявлення бажання проходити службу в поліції та прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, прав передбачених ч.5 ст. 43 Конституції України;

- з метою забезпечення реалізації прав відповідно до пунктів 8, 9 та 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», в частині попередження у встановленому порядку про можливе вивільнення, виявлення бажання проходити службу в поліції та прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, в повній мірі, реалізації прав передбачених ч.5 ст. 43 Конституції України, з метою не допущення узурпації з боку УМВС України в Чернігівській області тримісячного терміну потрібного для реалізації прав позивача, передбачених вище п.п. 8, 9 та 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», позивач просив суд тримісячний термін рахувати з дня набрання постанови законної сили.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що наказом №11 о/с від 11.03.2016 , згідно пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», позивача було звільнено в запас Збройних Сил за підпунктом «г» пункту 64 (через скорочення штатів). Позивач вважає вказаний наказ в частині його звільнення протиправним, оскільки при складанні наказу в частині поновлення позивача на службі, його не попереджено у встановленому порядку про можливе майбутнє вивільнення, чим порушено п. 8 розділу XI Закону України «Про національну поліцію».

ОСОБА_1 зазначає, що він 20.01.2016 та 10.02.2016 звертався на адресу УМВС України в Чернігівській області та до начальника ГУ Національної поліції в Чернігівській області із заявами, в яких просив зарахувати його до лав Національної поліції, але вказані заяви не були прийняті до уваги.

Також позивач посилається на те, що при його звільненні було проігноровані вимоги п. 3, 5 ч. 2 ст. 42 КЗпП, відповідно до якої уразі скорочення чисельності чи штату працівників через зміни в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з вищою кваліфікацією і продуктивністю праці. За однакових умов продуктивності праці та кваліфікації, надання позивачу переваги взагалі не розглядалась, не дивлячись на те, що він має спеціалізовану освіту, один із найвищих освітніх рівнів «магістр права» серед працівників ОВС і Чернігівській області, має великий безперервний стаж роботи (враховуючи стаж на керівній посаді з 2010 року), та є учасником бойових дій на Сході. Крім того, мають місце порушення ст. 49-2 КЗпП, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення через зміни в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Тому позивач вважає, що наказ голови ліквідаційної комісії Альохіна Е.В. №11 о/с від 11.03.2016 в частині його звільнення у запас Збройних Сил згідно п.10 та п. 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», з 06.11.2015, за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ є таким, що підлягає скасуванню.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача та представник третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось на підставі Закону України «Про Національну поліцію». А також надали до суду письмові заперечення, в яких виклали свою позицію проти доводів позивача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та представника третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, на посаді першого заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Носівського районного відділу УМВС України в Чернігівській області та мав спеціальне звання майор міліції.

Наказом начальника УМВС України в Чернігівській області від 22.05.2015 № 187 о/с позивача було звільнено з органах внутрішніх справ України на підставі висновку про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених Законом України «Про очищення влади» Козелецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області від 15 травня 2015 року, довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

ОСОБА_1 оскаржив вказаний наказ до суду.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Чернігівській області від 22.05.2015 № 186 о/с та поновлено позивача на посаді першого заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Носівського районного відділу УМВС України в Чернігівській області з 23.05.2015.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2016 апеляційну скаргу УМВС України в Чернігівській області залишено без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 - без змін.

Наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області від 11.03.2016 № 11о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Носівського районного відділу УМВС України в Чернігівській області.

Наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області від 11.03.2016 № 11о/с згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, ОСОБА_1 звільнено з ОВС України з 06.11.2015 у запас Збройних Сил України за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) (а.с. 40).

Вважаючи наказ голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області Альохіна Е.В. №11 о/с від 11.03.2016 в частині звільнення таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця. Крім того, згідно положень ст. 104 ЦК України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.

Разом з тим, приписами пунктів 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

При цьому Національна поліція України не є правонаступником міліції в силу закону.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».

Враховуючи, що Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» було опубліковано 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчується 06.11.2015. Однак, як вбачається з довідки ГУ Національної поліції в Чернігівській області від 14.04.2016 №67/124/03/20/2016, станом на 07.11.2015, заява ОСОБА_1 про прийняття на службу до Національної поліції ГУНП в Чернігівській області не надходила (а.с.31).

Суд зазначає, що положення розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», в частині пунктів 8-11, діяли з 06.08.2015 по 06.11.2015, тобто мали чітко визначені преклюзивні строки дії.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач скористався своїм правом на подачу заяви про прийом на службу до Національної поліції України та 10.02.2016 звернувся з відповідною заявою до начальника ГУ Національної поліції в Чернігівській області (а.с. 32).

Листом від 04.03.2016 №К-66/124/05/23/2016 позивача повідомлено, що його заява прийнята до розгляду та буде врахована конкурсною комісією, за умови надання у визначеному порядку всіх необхідних документів, визначених п. 54 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 33).

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання позивача як в адміністративному позові, так і у судовому засіданні на необхідність застосування до оскаржуваних правовідносин норм трудового законодавства, з огляду на наступне.

Так, пунктом 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У свою чергу, 02.07.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію», який набрав чинності з 07.11.2015.

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень вищевказаного закону передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Тобто, вищевказаною спеціальною нормою законодавства передбачені умови, за наявності яких працівники міліції звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Разом з тим, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства - Законом № 580-VІІІ врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ через скорочення штатів та відсутня відсилочна норма на положення Кодексу законів про працю України, тому при вирішенні даного спору підлягає застосуванню спеціальна норма - Закон № 580-VІІІ.

Також, суд не бере до уваги посилання позивача на вимоги п. 3, 5 ч. 2 ст. 42 КЗпП, відповідно до якої уразі скорочення чисельності чи штату працівників через зміни в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з вищою кваліфікацією і продуктивністю праці, оскільки Законом України «Про Національну поліцію» передбачений спеціальний порядок призначення осіб на посади поліцейських.

При цьому, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника у новостворену установу, у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію», не є обов'язком УМВС України в Чернігівській області.

Суд зазначає, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та /або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його протиправним, якщо інше не передбачено законодавством.

Так, зокрема в своєму позові ОСОБА_1 посилається на порушення процедури звільнення, як на підставу поновлення на посаді. Однак, саме порушення процедури звільнення не може вплинути на матеріально-правовий спосіб захисту порушеного права, і полягає в неможливості поновлення на посаді ліквідованого державного органу, який припинив всі свої права і обов'язки без визначення правонаступника.

Вказані обставини суд визнає належними, а будь-яких інших доводів не наведено.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що голова ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області Альохін Е.В. при прийнятті оскаржуваного наказу, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про скасування наказу від 11.03.2016 №11 о/с в частині звільнення позивача у запас Збройних Сил згідно п.10 та п. 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», з 06.11.2015, відповідно за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та про поновлення трьох місячного терміну, для забезпечення реалізації прав позивача відповідно до пунктів 8, 9 та 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.І. Д'яков