Справа № 426/2081/14-а
Суддя: Карягіна В. А.
Дата ухвалення: 2016-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2 "а"-408/8/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року смт.Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області в складі:

головуючого- судді Карягіної В.А.

при секретарі Сахаровій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання адміністративну справу по позовній заяві ОСОБА_1 до управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м.Луганськ про визнання рішення незаконними з зобов*язанням призначити пенсію ,-

в с т а н о в и в :

Представник позивача ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання відмови УПФ України в Ленінському районі м.Луганськ в призначенні пенсії ОСОБА_1 незаконною та зобов*язати прийняти рішення щодо призначення, нарахування з подальшою виплатою йому пенсії за віком. В обґрунтування доводів зазначив, що до листопада 1997 року ОСОБА_1 проживав в Ленінському районі м.Луганськ, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 12.03.2014 року він звернувся до ПФ з заявою про призначення йому пенсії за віком, на що отримав відмову у зв'язку із відсутністю документів про місце проживання ( реєстрації ) в Україні.

Представник позивача ОСОБА_2 в суді присутнім не був, надав заяву з проханням розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - в.о. начальника УПФ України в Ленінському районі м.Луганськ до суду не з'явилася, направила повідомлення №46/07-09 про невиконання управлінням ПФУ в Ленінському районі м.Луганська функцій Пенсійного Фонду з питання призначення та перерахунку пенсії у зв'язку з відсутністю штату працівників та відповідного програмного забезпечення. Внаслідок чого управління в разі вирішення справи на користь позивача не буде мати змогу виконати рішення суду-здійснити призначення та її щомісячну виплату та рекомендує позивачу звернутися до іншого територіального управління ПФУ, що виконує функції з питання призначення та виплати пенсії.. У зв'язку із чим просять відмовити позивачу в задоволенні позову. .

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовну заяву таку, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.. 11 КАС України, розгляд и вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободі в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі , та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідност.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від ним обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами, що передбачено ст..25 Конституції України.

З досліджених в суді письмових доказів слідує, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно з записами в трудовій книжці працював на території України з 06.02.1970 року до 01.01.1997 року. Проживав в Ленінському районі м.Луганська.

6 березня 1997 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 та в листопаді 1997 року виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на Консульському обліку посольства України в державі Ізраїль.

Після досягнення 60-річного віку 12 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПФУ в Ленінському районі м.Луганська з заявою про призначення йому пенсії за віком, надавши до заяви копію нотаріально посвідченої довіреності та паспорта, оригінал заяви про відкриття рахунку, копію трудової книжки, копію диплому, копію картки платника податків, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду та паспорту представника, архівну довідку про роботу, довідку про перейменування підприємства, копію договору купівлі-продажу.

Рішенням №3 Управління ПФУ від 20.03.2014 року йому було відмовлено в призначення пенсії за віком у зв'язку із відсутністю документів про постійне місце проживання ( реєстрацію) заявника з посиланням на п.1 Порядку подання та оформлення документів про призначення ( перерахунку) пенсій відповідно до Закону України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Конституцією України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України

Згідно з п.2 ч.49, другого речення ст.51 Закону України « Про загальнообов*язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням судку припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 7.10.2009 року визнав такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 ст.49, друге речення ст..51 Закону України « Про загальнообов*язкове державне пенсійне страхування».

В пункті 3.3. рішення зазначено, що «оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб,що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами».

Крім того, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі « Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7.02.2014 року і згідно з ч.2 ст.8 КАС України, ст..17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є джерелом права, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, який працював багато років у своїй країні та сплачував внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що більше не проживає на території України. Заявник, який був економічно активним на Україні з 1956року до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні,щодо самого права на отримання пенсії. У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст..14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, у поєднанні із ст..1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.8 Закону Україну « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

4) Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Однією з умовою для призначення пенсії є наявність страхового стажу.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

Страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування;

Ст..24 вищевказаного Закону передбачено, що « страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Статтею 12 Закону України « Про пенсійне забезпечення» передбачено ,що право на пенсію за віком мають, зокрема, чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років;

Записами в трудовій книжці позивача підтверджений загальний трудовий стаж , який становить 27 років 1 місяць.

Відповідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсії призначаються саме управліннями Пенсійного фонду України створеними на містах, а не іншими органами, за ч. 1 ст. 45 даного Закону пенсія призначається з дня звернення громадянина про призначення пенсії.

Як видно з наданих позивачем доказів , стаж його роботи, страховий стаж , які дають право на призначення пенсії за віком , більш ніж 25 років , і у відповідності зі ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, має право на пенсію за віком з дня звернення з заявою про призначення пенсії.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 6,9-12,71,160,163 КАС України, Законом України "Про пенсійне забезпечення", рішенням Європейського Суду з прав людини у справі « Пічкур проти України», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд-

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити .

Визнати рішення №3 від 20.03.2014 року Управління ПФ України в Ленінському районі м.Луганськ про відмову в призначенні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за віком не законним.

Зобов'язати управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м.Луганськ призначити ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за віком з дня звернення з заявою про призначення пенсії за віком, тобто, з 12 березня 2014 року, з подальшою її нарахуванням та виплатою...

Рішення може бути оскаржене в Донецький адміністративний апеляційний суд через Біловодський райсуд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк від дня оголошення постанови, позивачу та відповідачу в той же строк з часу отримання копії постанови.

Суддя

Біловодського райсуду В.А.Карягіна

Луганської області