Справа № 336/1581/16-а
Суддя: Голубкова М. А.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 336/1581/16-а
Провадження № 2-а/332/108/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді - Голубкової М.А.,

при секретарі - Когут С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання рішення протиправним та скасування, зобовязання призначити, нарахувати та виплатити пенсії за віком,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання рішення протиправним та скасування, зобовязання призначити, нарахувати та виплатити пенсії за віком, посилаючись на наступне: до виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль, громадянин України ОСОБА_1 проживав у АДРЕСА_1. З 06.08.2004 р. він прийнятий на консульській облік в Посольстві України в Державі Ізраїль (м. Хайфа), де й постійно проживає за вищевказаною адресою.

16.01.2016 року позивач особисто звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням начальника управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя Тимченко С.В. від 21.06.2015 р. №4 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Підставою для відмови у задоволення заяви було те, що «заявником при поданні заяви про призначення пенсії не були надані документи, які б підтверджували його реєстрацію саме в Шевченківському районі м. Запоріжжя».

Позивач вважає відмову Управління пенсійного фонду в Шевченківському районі м. Запоріжжя у призначенні пенсії незаконною, а бездіяльність з не призначення пенсії протиправною та дискримінацією щодо позивача, виходячи з наступного.

Відповідно по ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

ст.. 24 Конституції України закріплено гарантії рівності права і свободи людини. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етичного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсі йне страхування» від 09.07.2003 р. та Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р., якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.

ст.. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадянин України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.

Отже, виходячи із зазначених норм Законодавства, правові та соціальної природи пенсії право громадян на призначення йому пенсії не може пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрацією місця проживання) України; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У п. 3.1 Рішення Конституційного суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., зазначено, що в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі ІІ Конституції України «Права, свободи та обов'язки люди і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч. 2 ст. 46 Основного Закону України) і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугою років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньо працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.. 24 Конституції України. відповідно до яких громадянин мають рівні конституційні права і не може бу3ти обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального положення, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Зазначеним Рішення, Конституційний Суд України визнав неконституційних положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст.. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якими обмежувалось право на отримання пенсії громадянами України. яки виїхали та проживають за межами нашої держави.

Відповідно др. Ст.. 147 Конституції України. Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України. Рішення Конституційного суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

ст.. 152 Конституції України передбачено, що закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Крім того, відповідно до ст.. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. або підставою для їх обмеження.

ст.. 5 Закону України «Про громадянство» визначено документи, що підтверджують громадянство України. Зокрема, такими документами є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Крім того, ст.. 1 Протоколу № 12 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини заборонено дискримінацію за будь-якою ознакою при здійсненні будь-якого передбаченого законом права.

Також, у п. 41 Рішення Європейського суд з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 р. Суд зазначив, що, якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися такими, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію ст.. 1 першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (там же, п. 54). У цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на печію лише на тій підставі, що він більше не проживаю на території України.

Практикою Суду, встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Європейський суд з прав людини у вказаній справі дійшов висновку про те, що різниця у поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.. 14 Конвенції у поєданні із статтею 1 першого протоколу.

Отже, не визнання або позбавлення права на пенсію за ознакою місця проживання є дискримінацією.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження. Громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були. Є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. А ст.. 6 Закону передбачено, що форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені ст.. 5 цього Закону, забороняються.

Таким чином, ОСОБА_1 має такі самі права, у том числі право на пенсійне забезпечення (отримання пенсії), як і інші громадяни України, оскільки Законодавство України не допускає обмеження права на пенсійне забезпечення у зв'язку із зміною місця проживання громадянина, його виїздом за кордом.

ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу ячи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. А ч. 1 ст. 45 Закону визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, передбачених п. 1 та п. 2 цієї частини.

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затверджене постановою Правління ПФУ № 22-1 від 25.11.2005 р., визначено, що заява про призначення пенсії подається до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання майбутнього пенсіонера. Оскільки позивач до вибуття за межі України та на час звернення із заявою про призначення пенсії прожив у Шевченківському районі м. Запоріжжя - заява про призначення пенсії була подання пенсії була подання саме відповідачу.

Зважаючи на викладене, відповідач приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу діяв необґрунтовано, недобросовісно, нерозсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом, його рішення є дискримінаційним стосовно позивача.

Відповідно до ст.. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративний справі, має право зобов'язати суб'єкта владним повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строку звіт про виконання судового рішення.

Позивач просить суд:

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя щодо призупинення виплати ОСОБА_4 дострокової пенсії за віком призначеної у зв'язку з вихованням сина - інваліда з дитинства.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя поновити нарахування та виплату дострокової пенсії за віком ОСОБА_4 з 01.04.2015 року та стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя на її користь судові витрати.

В судовому засіданні позивач просить позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог позивача, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, надав суду письмове заперечення в якому вказує, що позивач при поданні заяви про призначення пенсії не були надані документи, які б підтверджували його реєстрацію саме в Шевченківському районі м. Запоріжжя на день подання вказаної заяви, таким чином відсутні підстави для виплати пенсії. Тобто, той факт, що позивач колись мешкав на території Шевченківського району м. Запоріжжя не продовжує причинний зв'язок із його вимогою призначити йому пенсію.

Відповідно до Закону України «Про Конституційний суд України», а також рішення Конституційного суду України від 14.11.2000 р. № 15-рп/2000 закони, правові акти або їхні окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст.. 51 Закону № 1058 втрачають чинність з 07.10.2009 р., тобто віддати прийняття рішення КСУ № 25-рп/2009. Тобто, рішення КСУ № 25-рп/2009 поширюється на осіб, яки виїхали на постійне місце проживання за кордоном після 07.10.2009 року.

Рішення Конституційного суду України № 1/32/2009 від 07.10.2009 р., на яке посилається позивач, закріплено, що у зв'язку з визнанням неконституційними п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст.. 51 Закону № 1058 Верховна Рада України повинна привести положення законів у відповідність із цим рішенням, а також звернути увагу Верховної ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

На теперішній час на законодавчому рівні порядок та виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору регламентовано не було. Ця прогалина полягає у відсутності механізму виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору. .

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, проаналізувавши та дослідивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає повному задоволенню з нижченаведених підстав.

Відповідно по ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

ст.. 24 Конституції України закріплено гарантії рівності права і свободи людини. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етичного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. та Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р., якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадянин України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.

Отже, виходячи із зазначених норм Законодавства, правові та соціальної природи пенсії право громадян на призначення йому пенсії не може пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрацією місця проживання) України; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У п. 3.1 Рішення Конституційного суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., зазначено, що в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі ІІ Конституції України «Права, свободи та обов'язки люди і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч. 2 ст. 46 Основного Закону України) і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

ст.. 5 Закону України «Про громадянство» визначено документи, що підтверджують громадянство України. Зокрема, такими документами є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Крім того, ст.. 1 Протоколу № 12 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини заборонено дискримінацію за будь-якою ознакою при здійсненні будь-якого передбаченого законом права.

Також, у п. 41 Рішення Європейського суд з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 р. Суд зазначив, що, якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися такими, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію ст.. 1 першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (там же, п. 54). У цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на печію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

Практикою Суду, встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Європейський суд з прав людини у вказаній справі дійшов висновку про те, що різниця у поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.. 14 Конвенції у поєданні із статтею 1 першого протоколу.

Отже, не визнання або позбавлення права на пенсію за ознакою місця проживання є дискримінацією.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження. Громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були. Є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. А ст.. 6 Закону передбачено, що форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені ст.. 5 цього Закону, забороняються.

Таким чином, ОСОБА_1 має такі самі права, у том числі право на пенсійне забезпечення (отримання пенсії), як і інші громадяни України, оскільки Законодавство України не допускає обмеження права на пенсійне забезпечення у зв'язку із зміною місця проживання громадянина, його виїздом за кордом.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 6 КАC України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 11 КАС України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянином України і до виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль проживав у АДРЕСА_1 (територія Шевченківського району).

З 06.08.2004 року він був прийнятий на консульській облік в Посольстві України в Державі Ізраїль (м. Хайфа), де й постійно проживає.

Позивач скористався наданим йому правом про призначення пенсі за віком, та звернувся з такою заявлю 16.01.2016 р. до Управління Пенсійного Фонду Україні в Шевченківському районі м. Запоріжжя особисто.

Рішенням начальника управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя Тимченко С.В. від 21.06.2015 р. №4 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Підставою для відмови у задоволення заяви було те, що «заявником при поданні заяви про призначення пенсії не були надані документи, які б підтверджували його реєстрацію саме в Шевченківському районі м. Запоріжжя».

Проаналізувавши та дослідивши всі докази по справі, суд вважає за можливе адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Керуючи ст. 2,4,6-9,17-20 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати рішення управління Пенсіонного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя від 21.01.2016 р. № 4 « Про відмову у призначенні пенсії з віком ОСОБА_1 .противоправним та скасувати його.

Забов»язати Управління пенсіонного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя призначити, нарахувати та виплатити пенсію за віком ОСОБА_1 , починаючи з 16 січня 2016 р.

З резолютивною стороною постанови суду сторони можуть ознайомитися 18 квітня 2016 р.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції , який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя М.А. Голубкова.