Справа № 2а-717/11, 2а-442/2/2014
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року Справа № 876/3231/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Ніколіна В.В., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Дрогобицької міської ради Львівської області (далі - Міська рада) на постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_1, ОСОБА_5 та Відділ Держземагенства у м.Дрогобичі Львівської області, про визнання незаконним рішення міської ради,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2011 року позивачі звернулися в суд з позовом до Міської ради про скасування п.10.1 (фактично пп.10.1 п.10) рішення відповідача від 25.06.2009 №881 «Про відміну окремих пунктів ухвал сесії і рішень виконавчого комітету міської ради та безоплатну передачу у власність та спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок» (далі - Рішення). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспореним рішенням Міська рада вирішила передати безоплатно у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (далі - треті особи) земельну ділянку площею 600кв.м. на АДРЕСА_3 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Однак на земельній ділянці площею 950,86кв.м. знаходяться два будинки: АДРЕСА_2 в якому належать позивачам.

З 1996 року намагалися приватизувати вказану земельну ділянку, так як нею вони та їх батьки користувалися з 1946 року, але їм постійно відмовляли у зв'язку з тим, що всі мешканці двох будинків повинні разом подати документи на приватизацію цієї земельної ділянки. У 2009 році зверталися до суду із позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою між двома будинковолодіннями. Під час розгляду справи дізналися про ухвалу Міської ради від 27.12.2006 №178 «Про безоплатну передачу у спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок» пп.1.7 п.1 якої (далі - Ухвала) ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (колишній власник квартири НОМЕР_1) надано безоплатно у спільну сумісну власність спірну земельну ділянку. При розгляді позову про визнання протиправним та скасування Ухвали дізналися про Рішення, п.10 якого, між іншим, відмінено Ухвалу. Вважають, що Міська рада не мала права скасувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних прав, саме Рішення було прийнято з порушенням їх прав на ту ж саму земельну ділянку.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2014 року у справі НОМЕР_2-а-717/11 позов задоволено. Скасовано Рішення.

Постанову оскаржила ОСОБА_1, яка в апеляційній скарзі просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі вказує, що суд надав неправильну оцінку зібраним доказам по справі, позаяк Рішення не порушує прав та інтересів позивачів щодо користування належною (закріпленою) за їх будинком земельною ділянкою.

Із оскарженим судовим рішенням також не погодився і відповідач, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Покликається на рішення Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009п, яке суд першої інстанції витлумачив помилково. Позивачі не є суб'єктами правовідносин, які виникли на підставі Рішення.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована покликанням на наведене вище рішення КСУ та те, що Міська рада всупереч вимогам Конституції України, Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) своїм Рішенням порушила законні права позивачів на користування земельною ділянкою, таке прийняте необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, не з дотриманням принципу рівності перед законом, не з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягненнями яких спрямоване це рішення.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 КАС судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними

Цим вимогам оскаржене судове рішення також не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення КСУ від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 55 Основного Закону кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас суб'єктивна оцінка порушення права чи інтересу не є абсолютною.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Захист прав - це застосування правових засобів з метою забезпечення права у сфері публічно-правових відносин.

Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам законодавства.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права чи інтересу, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушено.

Таким чином, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Обов'язковою ознакою рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки (права чи обов'язки) для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий (обтяжуючий) характер.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч.2 ст.171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт (рішення, дію чи бездіяльність) має особа, якої він стосується.

Позивачі оспорили Рішення щодо передачі безоплатно у спільну сумісну власність третіх осіб прибудинкової земельної ділянки. Таке рішення породжує права й обов'язки тільки тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), щодо яких його прийнято (яким воно адресовано).

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власників квартир в будинку АДРЕСА_4 по вул.Війтівська Гора в м.Дрогобич (далі - будинок АДРЕСА_4), в тому числі і позивачів, прав чи обов'язків у зв'язку із прийнятим Рішенням не породжує для останніх права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року №21-34а15.

Відтак, необхідно встановити, чи дійсно порушуються права чи інтереси позивачів у зв'язку із прийняттям Рішення, а також з'ясувати, в чому саме полягає порушення їх законних прав та інтересів.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Апеляційним судом, з врахуванням встановлено судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником квартири НОМЕР_1, а ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 співвласниками квартири АДРЕСА_1 (далі - будинок НОМЕР_3; а.с.6, 7 т.1, а.с.5-6 т.2).

ОСОБА_5 є власником квартири НОМЕР_1, а ОСОБА_1 - квартири АДРЕСА_1 (а.с.8, 16-18, 84-85, 87 т.1).

Колишніми власниками (співвласниками) квартир в останньому будинку були: НОМЕР_1 - ОСОБА_6; НОМЕР_2 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Ці квартири були ними приватизовані відповідно у 2006 та 1996 роках згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон №2482-XII; а.с.19-20 т.1).

Аналогічно була здійснена приватизація квартир в будинку НОМЕР_3 відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_11 (а.с.6 т.1).

Будинки №№152 і 154 межують між собою, при цьому, АДРЕСА_1, а за цим будинком розміщений будинок АДРЕСА_4. Проїзд до будинку АДРЕСА_4 здійснюється лише із вказаної вулиці та повз будинок НОМЕР_3 (а.с.12, 49, 61, 63 т.1).

Розглянувши заяви громадян, які виявили бажання приватизувати земельні ділянки біля власних будинків у м.Дрогобич, схем-плани земельних ділянок, керуючись, зокрема, ст.118 Земельного кодексу України (далі - ЗК) 27.12.2006 Міська рада прийняла Ухвалу, якою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 надано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 600кв.м. на АДРЕСА_3 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с.14 т.1).

У зв'язку із переходом права власності на квартиру НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_4 до ОСОБА_5, треті особи 17.12.2008 подали до Міської ради заяву в якій просили внести зміни до Ухвали (а.с.204 т.1).

25.06.2009 Міська рада, з покликанням, зокрема, на ст.118 ЗК, прийняла Рішення, п.10 якого відмінено Ухвалу, а пп.10.1 п.10 - передала безоплатно у спільну сумісну власність третім особам земельну ділянку площею 600кв.м. на АДРЕСА_3 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с.15 т.1).

Додатково, в п.17 Рішення відзначено, що громадянам, вказаним у даному рішенні, необхідно звернутися в ліцензовану організацію для виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку.

В подальшому, протягом 2009-2010 років треті особи виготовили технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку площею 600кв.м. (а.с.46-68 т.1).

З плану виготовленого на замовлення позивачів загальний розмір двох земельних ділянок на яких розміщено будинки АДРЕСА_1 становить 950,86кв.м. (а.с.11 т.1).

Рішенням Дрогобицької міської ради депутатів трудящих від 04.05.1954 №688 за АДРЕСА_5 було закріплено земельні ділянки площею 270кв.м. та 1858кв.м. відповідно (а.с.20-23 т.2).

Більше того, з аналізу всіх планів земельної ділянки будинку НОМЕР_3, які наявні в інвентаризаційній справі з 1946 по 2003 роки, за цим будинком ніколи не було обміряно більше площі земельної ділянки ніж 268,2кв.м. (а.с.1-4 т.2).

В той же час, згідно даних інвентаризаційної справи будинку АДРЕСА_4, в період з 1946 по 1998 роки за цим будинком було обміряно земельної ділянки спочатку 314,82кв.м., потім 764кв.м. (1970 рік) та остаточно 600кв.м. (а.с.7-8 т.2).

Згідно із ч.4 ст.13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст.1 ЗК (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Чинний ЗК є одним із таких законів, норми якого встановлюють підстави набуття права на землю шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №280/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст.12 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст.118 ЗК, за частинами 1, 2 якої громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону 280/97-ВР передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відтак, процес (порядок) приватизації земельної ділянки, яка перебуває у користуванні громадян пов'язаний із вчиненням суб'єктами цих правовідносин певних дій та прийняттям органом місцевого самоврядування певних рішень, одним з яких є рішення щодо приватизації земельної ділянки, яке приймається на підставі розроблених та погоджених технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ст.42 ЗК земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

У відповідності до ч.5 ст.10 Закону №2482-XIІ, ст.42 ЗК власники квартир багатоквартирного будинку державного житлового фонду мають право користуватися закріпленою за будинком прибудинковою територію.

Визначення поняття прибудинкової території міститься в ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №2866-III), відповідно до якого - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

При цьому, під прибудинковою територією слід розуміти встановлену містобудівною та землевпорядною документацією земельну ділянку багатоквартирної несадибної житлової забудови, необхідну для розміщення й обслуговування жилого будинку та пов'язаних із ним господарських і технічних будівель і споруд, тобто нею є територія під жилим будинком, проїзди та тротуари, озеленені ділянки, ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів мешканців будинку, для господарських цілей та інші території, пов'язані з утриманням і експлуатацію будинку.

Виходячи з аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм ст.42 ЗК слід дійти висновку, що в разі приватизації (набуття у власність) громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону№2866-III у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 №1521 «Про реалізацію Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (підпункт «д» п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

З урахуванням зазначених правових норм та встановлених фактичних обставин справи, апеляційний суд не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції щодо порушення прийнятим Рішенням прав позивачів на користування спірною земельною ділянкою, позаяк таким Рішенням права та законні інтереси позивачів не порушені за жодних обставин, оскільки спірна земельна ділянка ніколи не була закріплена за будинком НОМЕР_3 і ніколи не перебувала у правомірному користуванні жителів (співвласників) цього багатоквартирного жилого будинку (950,86кв.м. - 600кв.м. є більше ніж 270кв.м.)

Отже, посилання позивачів на порушення їх прав чи законних інтересів у зв'язку із прийняттям Рішення є безпідставними, оскільки таке не стосується їх безпосередньо.

Відсутніх у позивачів законного правового інтересу до предмета спору, виключає можливість задоволення заявленого адміністративного позову.

Доводи позивачів у відповідній частині, з якими необґрунтовано погодився суд першої інстанції, є надумані, свідчать про переоцінку ними фактичних обставин справи в свою користь, довільне і неправильне трактування вимог земельного та іншого законодавства.

Твердження суду першої інстанції щодо правового тлумачення змісту зазначеного рішення КСУ є безпідставні, свідчать про поверховий, вибірковий його аналіз з метою обґрунтування своєї помилкової правої позиції, внаслідок неповного з'ясування судом обставин, що мали значення для цієї справи, оскільки суб'єкти відповідних правовідносин (треті особи) не заперечували проти скасування Ухвали, а навпаки були ініціатором такого.

І останнє.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 ст.55 Конституції України.

Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Частиною 4 ст.6 КАС передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

В матеріалах справи наявна ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 травня 2011 року у цивільній справі НОМЕР_2-90/11 про закриття провадження у цій справі за аналогічним позовом. Така ухвала постановлена з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.205 Цивільного процесуального кодексу України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; далі - ЦПК). В ухвалі позивачам роз'яснено, що даний позов слід пред'явити в порядку КАС (а.с.76-77 т.1).

Частиною 3 ст.206 ЦПК визначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

За змістом п.1 ч.2 ст.122 цього ж Кодексу суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

В продовження, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п.1 ч.1 ст.205 ЦПК).

Тобто, формально постановлена ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 травня 2011 року є перешкодою для звернення позивачів із аналогічним позовом та розгляду такої справи в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, апеляційний суд звертає увагу, що в рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 23 листопада 2014 року, ухваленому у справі «Вінтман проти України» (набуло статусу остаточного 23 січня 2015 року) констатовано порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (право на повагу до приватного сімейного життя) та ст.13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) у поєднанні з порушенням ст.8 Конвенції.

У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що відсутність ясності як у законодавстві, так і в судовій практиці стосовно підсудності адміністративним судам рішень пенітенціарних органів про переведення засуджених з однієї колонії до іншої достатня, щоб показати Суду, що зазначений засіб юридичного захисту не може вважатися «ефективним» ані в теорії, ані на практиці.

Додатково, Рішенням від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (17 квітня 2013 року набуло статусу остаточного), ЄСПЛ, серед іншого, встановив порушення ст.13 Конвенції з огляду на те, що позов заявниці про відшкодування моральної шкоди залишився без розгляду і вона не мала національного засобу юридичного захисту за її скаргами у зв'язку з юрисдикційним конфліктом між національними цивільними та адміністративними судами.

Додатково треба відмітити, що Рішення не реалізовано, оскільки ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2011 року в цій адміністративній справі задоволено заяву позивачів про забезпечення позову та заборонено вчиняти будь-які дії щодо приватизації на землю, яка знаходиться на АДРЕСА_3 Львівської області, до вирішення справи по суті (а.с.27 т.1).

Відтак, юрисдикційна невизначеність у вирішенні справ даної категорії, яка фактично існує в судовій системі України з моменту набрання чинності КАС, за встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм норм матеріального права, не може бути перешкодою для вирішення даної справи в порядку адміністративного судочинства та забезпечення прав позивачів на судовий захист.

За пунктами 1, 3, 4 ч.1 ст.202 КАС підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду таким обставинам, порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову, з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Дрогобицької міської ради Львівської області задовольнити.

Постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2014 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 25 квітня 2016 року.