Справа № 808/8244/15
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"06" квітня 2016 р. справа № 808/8244/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Губар Т.А.,

за участю:

представника позивача Бондар К.П.,

представників відповідача Головань Г.І., Шавло Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16.11.2015 р. у справі №808/8244/15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Запорізький завод залізобетонних шпал" (ПрАТ "ЗЗЗШ")

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № від 18.09.2015р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств 1 081 143,00 грн., який складається зі збільшення суми грошового зобов'язання на 720 762,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) на суму 360 381,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення №001122201 від 27.07.2015р., яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 3 286 246,00 грн.

Постановою суду першої інстанції позов задоволено. Суд мотивував своє рішення тим, що твердження відповідача, що погашення векселів, позики та відсотків за користування позикою відбувалось за рахунок залучених обігових коштів, є безпідставним. Також, суд вважав безпідставним висновок податкового органу про те, що погашення власних векселів не може вважатись господарською діяльністю. Також зазначає, що позивач мав господарські відносини з ТОВ "ПФГ "Спарта", ТОВ "Аксельхофф" у 2009 році, тобто у період, що перевіркою не охоплюється, та на які не поширюються норми Податкового кодексу України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, податковий орган - відповідач у

справі, оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи. Просить скасувати постанову суду та відмовити в позові.

Зокрема, зазначає в апеляційній скарзі, що позивач отримав позику для поповнення обігових коштів, але використав її для погашення власних векселів, виданих в рахунок оплати товарів підприємствам, які є пов'язаними особами по відношенню до позивача, а також на сплату відсотків за користування позикою, погашення позики, виплату заробітної плати та розрахунки з постачальниками.

На підставі матеріалів попередньої планової перевірки (акт від 20.04.2010 року №40/08-03/32407952) відповідачем встановлено, що позивачем виписано прості векселі в рахунок оплати продукції власного виробництва, придбану у підприємств посередників ТОВ "Аксельхофф" у квітні 2009 року та ТОВ ПФГ "Спарта" у червні та вересні 2009 року, яка у лютому 2009 року попередньо була реалізована позивачем на адресу ТОВ "ПФГ "Спарта" за цінами, нижчими від ціни її подальшого придбання, та яка перебувала на відповідальному зберіганні у позивача. Збиток від операції склав 956 057,50 грн.

Також перевіркою встановлено, що ПрАТ "ЗЗЗШ" виписано на адресу ТОВ "Вітеко-Гео" прості векселі в рахунок погашення вартості придбаного товару, який в подальшому частково був реалізований на адресу ТОВ "ТД Дніпропетровський стрілочний завод" за цінами його придбання, тобто операція купівлі-продажу товарів не була направлена на отримання прибутку.

Заявник апеляційної скарги, посилаючись на положення ст.ст. 138, 141 Податкового кодексу України, доходить висновку, що платник податків може формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, тобто діяльності, направленій на отримання доходу. Зазначає, що відсутність поважної розумної економічної або іншої причини здійснення таких операцій позбавляє платника податку права на включення сплачених сум до витрат за наслідками цих операцій, навіть у випадку наявності належних чином оформлених первинно-бухгалтерських документів.

Зазначає також, що поповненням обігових коштів не може вважатись погашення позики, нарахованих за кредитом відсотків та погашення векселів, тому частина запозичених коштів, яка була спрямована на їх погашення вважається використаною не за цільовим призначенням.

Посилаючись на п. 150.1. ст. 150 Податкового кодексу України, заявник апеляційної скарги зазначає, що внаслідок допущених порушень, зменшено від'ємне значення за 2013 рік всього на суму 1 643 123 грн., що призвело до зменшення суми показника по рядку 06.5 Декларації за 2014 рік на суму 1 643 123 грн.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову - про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача, надавши письмові заперечення на апеляційну скаргу, в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що в період з 02.03.2015р. по 14.04.2015р. (з урахуванням продовження перевірки, відповідно до наказу №171 від 30.03.2015р.) співробітниками відповідача проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012р. по 31.12.2014р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012р. по 31.12.2014р., за результатами якої складено акт №42/22-01/32407952 від 21.04.2015 (далі Акт №42).

Згідно висновків Акту №42 встановлені, зокрема, порушення позивачем:

- пп.14.1.27, пп.14.1.36 п.14.1, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.10.5 п.138.10, п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.141.1 ст.141, п.150.1 ст.150 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 842 078,00 грн., в т.ч. по періодах: І квартал 2012 завищено на суму 236 920,00 грн., півріччя 2012 завищено на суму 558 884,00 грн., ІІІ квартали 2012 року завищено на суму 697 150,00 грн., 2012 рік занижено на суму 842 078,00 грн. та завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування на суму 3 933 342,00 грн., у т.ч. за 2013 рік на суму 1 966 671,00 грн., за 2014 рік на суму 1 966 671,00 грн.

За наслідками перевірки та на підставі вказаного Акта №42 відповідачем приймались податкові повідомлення-рішення, які були оскаржені позивачем в адміністративному порядку.

В результаті розгляду скарг податковими органами 18 вересня 2015 року ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя, на підставі акта перевірки №42/2201/32407953 від 21.04.2015р., рішення ГУ ДФС у Запорізькій області №2895/10/08-01-10-04-13 від 17.07.2015р. та рішення ДФС України від 11.09.2015р. №19434/6/99-99-10-01-01-25, прийнято податкове повідомлення-рішення № від 18.09.2015р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 081 143,00 грн., в т.ч. за основним платежем 720 762,00 грн. та 360 381,00 грн. за штрафними санкціями (а.с.161 т.1).

Також, за результатами розгляду первинної скарги 22.07.2015 року позивачем було отримано рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 17.07.2015 року за №5254/7/0801-100413, на підставі чого було прийняте податкове повідомлення-рішення форми "П" (а.с.155 т.2) від 21.07.2015 року № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 3 286 246 грн.

Судом встановлено, що протягом 2010-2012 років на виконання умов договору позики №3, укладеного 25.08.2010 року, а також додаткових угод до нього №1 від 08.11.2010 року та №7 від 23.08.2011 року, які укладені між позивачем, як позичальником, та ПАТ "Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Інновація", як позикодавцем, останній передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 36 600 000,00 грн. на поповнення обігових коштів, що підтверджується банківськими виписками, копії яких наявні в матеріалах справи.

Суть порушення, яке на думку податкового органу вчинено позивачем, полягала в тому, що позика була використана не за цільовим призначенням, оскільки погашення позики, нарахованих за кредитом відсотків та погашення векселів не може вважатись поповненням обігових коштів.

Крім того, продукція власного виробництва була реалізована позивачем в адресу ТОВ ПФГ "Спарта" та в подальшому придбана позивачем за ціною вищою від ціни реалізації, весь цей період продукція перебувала на території ПрАТ "ЗЗЗШ" відповідно до договору відповідального зберігання, а посадові особи ТОВ ПФГ "Спарта" ТОВ "Аксельхофф" та позивача є пов'язаними. Позивачем придбані товари у ТОВ "Вітеко-Гео" та в подальшому реалізовані підприємству ТОВ "ТД "ДНСЗ", що також є пов'язаною особою. Зазначені операції, на думку податкового органу, не були направлені на отримання прибутку та мали на меті мінімізацію податкових зобов'язань.

Суд першої інстанції виходив з того, що підпунктом 138.10.5 п.138.10 ст.138 ПК України передбачено, що до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) .

Відповідно до пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п.141.1 ст.141 ПК України до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Таким чином, витрати по сплаті нарахованих процентів за користування запозиченими коштами включаються до складу витрат платника податків у разі, якщо таке нарахування здійснено у зв'язку з провадженням підприємством господарської діяльності та за умови підтвердження відповідними обов'язковими первинними документами.

Проаналізувавши рух обігових коштів позивача за вказаний період, суд першої інстанції дійшов висновків, що, окрім залучених коштів за рахунок позики, підприємство постійно мало значні грошові надходження від здійснення власної господарської діяльності. Сам по собі факт збігу у деяких випадках суми коштів, отриманих за позикою, та коштів, сплачених в рахунок погашення векселів, позики та сплати відсотків за користування запозиченими коштами, не може свідчити про те, що сплата відбувалась саме за рахунок коштів позики.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що твердження відповідача про те, що погашення векселів, позики та відсотків за користування позикою відбувалось за рахунок залучених коштів, безпідставним та необґрунтованим.

Колегія суддів певною мірою погоджується з таким висновком суду, але звертає увагу на наступне. Відповідач ані в акті перевірки, ані в апеляційній скарзі не наводить правового визначення терміну "обігові кошти", а наводить лише своє власне тлумачення, при цьому посилаючись на те, що обігові кошти не можуть використовуватись на погашення векселів, позики та сплати відсотків за користування запозиченими коштами.

Разом з тим, такої заборони діюче законодавство не встановлює. Таких обмежень не містить і договір позики. Отже, твердження відповідача про нецільове використання залучених коштів та неможливість віднесення зазначених витрат та процентів за користування позикою до складу витрат, що формує об'єкт оподаткування податком на прибуток, є безпідставним. Також, жодним нормативним актом не визначено обов'язок підприємства здійснювати облік запозичених коштів у складі обігових коштів підприємства, оскільки, виходячи із змісту ст. 1046 ЦК України та укладеного договору позики, такі грошові кошти передаються у власність позичальнику, отже він має право вільно розпоряджатись ними.

Також, слід погодитись з висновками суду першої інстанції, що з аналізу положень ст.341 Господарського кодексу України та ст.4 Закону України "Про обіг векселів в Україні" встановлено можливість здійснення господарюючими суб'єктами у власній господарській діяльності розрахунків за фактично поставлені товари, надані послуги тощо, шляхом видачі векселів. Відтак, твердження відповідача про те, що погашення власних векселів, виданих в якості розрахунку за поставлені товари, не може вважатись господарською діяльністю позивача, не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав правильну правову оцінку господарській діяльності позивача з ТОВ ПФГ "Спарта" та ТОВ "Аксельхофф".

Насамперед, слід звернути увагу на те, що під час перевірки відповідачем в якості податкової інформації було використано дані, які містяться в акті перевірки від 20.04.2010 року №10/08-03/32407952. Як вірно зазначає суд першої інстанції, позивач мав господарські операції з ТОВ "ПФГ "Спарта" та ТОВ "Аксельхофф" у 2009 році, що предметом проведеної перевірки не охоплюється. Також, встановивши відсутність господарської діяльності в даних операціях, відповідач користувався положеннями ПК України, в той час як на момент здійснення даних господарських операцій даного нормативного акту ще не існувало, оскільки він був прийнятий тільки 02.02.2010р. та набрав чинності з 01.01.2011р..

Крім того, під час аналізу вказаних операцій та при наданні оцінки господарським договорам, актам прийому-передачі, платіжним документам, даним бухгалтерського обліку, відповідачем первинні бухгалтерські документи не досліджувались, а були проаналізовані матеріали попередньої планової перевірки за період з 01.01.2007р. по 31.12.2009р. (акт №40/08-03/32407952 від 20.04.2010р.), що відповідачем не заперечуються.

Відповідно до п.83.1 ст.83 ПК України для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Згідно з п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

При цьому платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, з аналізу норм ПК України встановлено, що висновки про правомірність формування показників податкової звітності платника податків можуть бути зроблені виключно на підставі аналізу первинних документів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірних висновків про протиправність дослідження відповідачем господарської діяльності позивача з ТОВ "ПФГ "Спарта" та ТОВ "Аксельхофф" за 2009 рік.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що за наслідками перевірки, яка відбулася у 2010 році, не встановлено порушень, які б вплинули на визначення об'єктів оподаткування податком на прибуток та на додану вартість, які були пов'язані з господарськими операціями позивача з такими контрагентами, як ТОВ "ПФГ "Спарта", ТОВ "Аксельхофф" та ТОВ "Вітеко-Гео" у 2009 році. Колегія суддів також зауважує, що відповідачем не було зроблено висновків щодо протиправності господарських операцій з означеними підприємствами під час проведення перевірки за період з 01.01.2007 р. по 31.12.2009 р., тому не можна вважати, що висновки податкового органу ґрунтуються на податковій інформації.

Також, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не вказує, як вплинула пов'язаність осіб на господарські операції позивача, та не наводить правового обґрунтування тому, що це є незаконним.

Крім того, позивач у своїх запереченнях на апеляційну скаргу наводить свої доводи, якими спростовує твердження податкового органу щодо збитковості означених господарських операцій, та з яких слідує, що відповідачем не були враховані подальші господарські операції позивача, за якими він реалізував викуплену продукцію власного виробництва компанії "TransEuroAsiaHoldingLTD", ДП МТЗЗТ України "Укрзалізничпостач", ДП "Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України", ВАТ "Дружківське рудоуправління", що надало можливість отримати прибуток в розмірі 1 234 224, 40 грн. Отже, за таких обставин висновки відповідача щодо відсутності ділової мети господарської діяльності позивача є цілком спростованими.

Це також стосується і взаємовідносин з ТОВ "Вітеко-Гео", оскільки придбаний у останнього товар був реалізований ТОВ "Техноспектр Плюс" з прибутком 53 941,76 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що податкове повідомлення-рішення № від 18.09.2015 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 081 143,00 грн., в т.ч. за основним платежем 720 762,00 грн. та 360 381,00 грн. за штрафними санкціями, суд першої інстанції правомірно скасував.

Щодо податкового повідомлення-рішення форми "П" від 21.07.2015 року № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 3286246 грн. (а.с.155 т.2). Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності порушень, які призвели до його прийняття. Крім того, слід погодитись з позивачем, який зазначав про безпідставне подвійне врахування від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за 2013 рік в сумі 1 643 123 грн. внаслідок перенесення у відповідності до п. 150.1 ст. 150 ПК України збитків на 2014 рік, оскільки вони не підлягають складанню, яке зробив відповідач (1 643 123 + 1 643 123 = 3 286 246).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо скасування податкового повідомлення-рішення форми "П" від 21.07.2015 року № .

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.2 ст.88 КАС України якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно ч.1 ст.9 Закону України "Про судовий збір" судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 року задоволено частково клопотання відповідача та відстрочено йому сплату судового збору в сумі 5359 грн. 20 коп. за подання апеляційної скарги на постанову суду від 16.11.2015 р. до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до матеріалів справи, на час розгляду апеляційної скарги відповідачем не було сплачено судовий збір в сумі 5359 грн. 20 коп.

Отже, судовий збір в сумі 5359 грн. 20 коп. підлягає стягненню до спеціального фонду Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16.11.2015 р. у справі №808/8244/15 залишити без змін.

Стягнути на користь спеціального фонду Державного бюджету України (одержувач: УДКСУ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області; рахунок отримувача: 1004; код класифікації доходів бюджету: 22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37989274; банк отримувача: ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області; код банку отримувача (МФО): 805012) судовий збір в сумі 5 359 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України упродовж двадцяти днів після набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун