Справа № 752/11154/15-а
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Грищенко Т.М., Лічевецького І.О.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Голосіївського районного суду м.Києва від 22 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва, Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Постановою Голосіївського районного суду м.Києва від 22 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва, Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відповідно до ст.ст.22, 46 Конституції України громадяни України мають право на соціальний захист та недопущення скасування чи звуження змісту та обсягу прав та свобод громадян, а тому відмова відповідача в поновленні виплати раніше призначеної пенсії є протиправною.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є пенсіонером та згідно посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 03 червня 2002 року, йому призначено пенсію за віком. Термін дії посвідчення з 02 березня 2002 року довічно.

Позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва та отримував пенсію за віком з 02 березня 2002 року по 31 травня 2004 року. Особовий рахунок позивача був закритий у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль.

22 січня 2015 року позивач, через свого представника, звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва із заявою про поновлення виплати йому пенсії у відповідності до діючого законодавства України.

Листом Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва від 09 лютого 2015 року №47/12/К-21 повідомлено заявника щодо відсутності ратифікованої Верховною Радою України угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення та запропоновано позивачу звернутись до органів Пенсійного фонду особисто із заявою встановленого зразка та надати документи, визначені в п.2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В подальшому, ОСОБА_2, через свого представника, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві із заявою від 26 травня 2015 року, в якій просив поновити виплату пенсії відповідно до чинного законодавства.

Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві листом від 17 червня 2015 року роз'яснило заявнику щодо відсутності ратифікованої Верховною Радою України угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення та повідомило, що рішення про поновлення пенсії приймається відповідним управлінням Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що позивач не звертався до відповідного управління Пенсійного Фонду України за своїм місцем проживання в Україні у передбаченому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» порядку з заявою встановленого зразка для призначення йому пенсії та необхідним пакетом документів, та ним не надано усіх документів для поновлення пенсії, відповідач не може розглянути питання про поновлення та виплату пенсію позивачу та враховуючи, що позивачем не надано доказів порушення його прав та інтересів, суд вважає, що звернення до суду за їх захистом є передчасним та необґрунтованим.

Колегія суддів за наслідками перегляду судового рішення в апеляційному порядку доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частиною 2 ст.3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч.2 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Як встановлено судом, підставою для відмови позивачу в поновленні виплати пенсії органами Пенсійного фонду визначено відсутність ратифікованої Верховною Радою України угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, порушення позивачем Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з огляду на неподання ОСОБА_2 всіх необхідних документів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.51 вказаного Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 у справі №1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». У вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

В силу вимог ст.152 Конституції України Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

У відповідності до ч.1, 2 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, пенсіонер України, проживаючи в іншій державі, як громадянин України має такі ж самі конституційні права, як і громадяни України, які проживають на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

У п.54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань суду достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З урахуванням вищенаведеного, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює відповідного обов'язку щодо їх подачі.

Згідно із п.1.5 Порядку заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

При цьому, у відповідності до п.1.1 вищезазначеного Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Посилання органу Пенсійного фонду України на п.2.9 Порядку щодо обов'язку пенсіонера пред'явити паспорт при поданні заяви при поновленні пенсійних виплат є безпідставним, оскільки вказаний пункт Порядку регулює звернення особи за пенсією, а не порядок подання ним заяви про її поновлення.

Відповідно до п.4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Разом з тим, законодавством не визначено підставою для відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії подання особою заяви за формою, що не відповідає додатку 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги практику Європейського Суду з прав людини, колегія суддів приходить до висновку щодо неправомірності дій Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва щодо відмови у поновленні виплати ОСОБА_2 пенсії.

Разом з тим, заява про поновлення пенсії подається до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії та питання про поновлення виплат раніше призначеної пенсії вирішується органом, що призначає пенсію. Як встановлено колегією суддів, позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва та отримував пенсію за віком з 02 березня 2002 року по 31 травня 2004 року. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що розгляд заяви про поновлення виплати раніше призначеної пенсії та вирішення відповідного питання здійснюється Управлінням Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва, в якому на обліку перебував позивач, а не Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві, у зв'язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві задоволенню не підлягають з огляду на їх необґрунтованість.

Відповідно до ст.55 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року №1055 реорганізовано деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком 1, зокрема, у м.Києві реорганізовано Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва, Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м.Києва та Управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м.Києва шляхом злиття у Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві. За таких обставин, з урахуванням клопотання представника Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві та зважаючи на згоду представника позивача, колегія суддів здійснила заміну відповідача на Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві

За таких обставин, враховуючи обґрунтованість позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_2 шляхом визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва щодо відмови у поновленні виплати ОСОБА_2 пенсії та зобов'язання Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві поновити виплату пенсії ОСОБА_2, починаючи з дати звернення позивача до органів Пенсійного фонду України з відповідною заявою, а саме 22 січня 2015 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, тому постанова Голосіївського районного суду м.Києва від 22 лютого 2016 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Голосіївського районного суду м.Києва від 22 лютого 2016 року скасувати та прийняти нову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва щодо відмови у поновленні виплати ОСОБА_2 пенсії.

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві поновити виплату пенсії ОСОБА_2, починаючи з 22 січня 2015 року.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 22 квітня 2016 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді Т.М.Грищенко

І.О.Лічевецький

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Грищенко Т.М.

Лічевецький І.О.