Справа № 2а-16345/12/2670
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" квітня 2016 р. м. Київ К/800/18909/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
секретаря судового засідання Загородньої М. О.,

за участю: представника відповідача - Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва - Палиги А. В.,

представника відповідача - Міністерства юстиції України - Гапонюка В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року у справі за позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва, Міністерства юстиції України, треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Державна митна служба України, Українська пакувально-екологічна коаліція про визнання протиправними, скасування рішення та наказу,

встановив:

Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулось з позовом до Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва, Міністерства юстиції України, треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Державна митна служба України, Українська пакувально-екологічна коаліція, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просило: визнати протиправним та скасувати рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 30 жовтня 2012 року № 7 «Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (далі - Рішення № 7); визнати протиправними дії голови Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва ОСОБА_6; визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 14 січня 2013 року № 101/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта» (далі - Наказ № 101/5).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 30 жовтня 2012 року № 7 «Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності»; визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 14 січня 2013 року № 101/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта»; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, Державна служба України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва звернулась з касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволені позову.

В запереченнях треті особи - Міністерство екології та природних ресурсів України та Державна митна служба України просили скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників відповідачів, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 26 липня 2001 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову N 915 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини".

30 липня 2009 року Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України видано наказ № 789/414/709 "Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах".

30 жовтня 2012 року Державною службою з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва прийнято рішення № 7 "Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-1V "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", яким запропоновано Міністерству економічного розвитку і торгівлі, Міністерству екології та природних ресурсів України та Державній митній службі України скасувати спільний наказ Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Державної митної служби України від 30 серпня 2009 року № 789/414/709 "Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах".

02 січня 2013 року Державною службою з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва надіслано лист № 1/10/20-13 до Міністерства юстиції України "Про зупинення дії регуляторного акта", а саме: спільного наказу Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Державної митної служби України від 30 липня 2009 року № 789/414/709 "Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах", - та відповідне оголошення до редакції газети "Урядовий кур'єр", яке було опубліковане 10 січня 2013 року у випуску № 5 (4891).

14 січня 2013 року Міністерством юстиції України прийнято оскаржуваний наказ "Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта" № 101/5, яким рішення про державну реєстрацію наказу Міністерства економіки України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державної митної служби України від 30 липня 2009 року 789/414/709 "Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах", зареєстрованого в Міністерстві юстиції 31 липня 2009 року № 717/16733, скасовано відповідно до підпункту "в" пункту 17 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731.

Не погодившись із Рішенням № 7 та Наказом № 101/5, позивач заявив цей позовом.

Задовольняючи позов в частині, суди дійшли висновку, що рішення від 30 жовтня 2012 року № 7 винесено безпідставно, оскільки відповідачем не доведено правомірності його прийняття, а саме: встановлення невідповідності положень спільного наказу третіх осіб № 789/414/709 від 30 липня 2009 року вимогам законодавства України. Видаючи наказ № 101/5, Міністерство юстиції України діяло в межах повноважень, передбачених Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади.

Колегія суддів вважає висновки судів передчасними.

Спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності віднесено до компетенції адміністративних судів (п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України), а стаття 171 КАС України закріплює особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів. Право на таке оскарження мають особи, щодо яких застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (ч. 2 ст. 171 КАС України). Отже, коло осіб, які вправі звернутися з позовом у розглядуваних справах, є вужчим, ніж коло осіб, що окреслено в ч. 1 ст. 2 - особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Проте, згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що обов'язковою умовою визнання акта недійсним є, окрім невідповідності його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права, встановленого при розгляді справи по суті, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, навіть якщо цей акт прийнятий з порушенням законів.

Між тим, вирішуючи спір, суди хоча і вказали на порушене право позивача, натомість не обґрунтували, які саме права позивача порушені, який обсяг прав позивача зменшився в результаті прийняття оскаржуваних актів, лише вдалися до оцінки прийняття його відповідно до процедури, встановленої законами, чим порушили приписи ст. 159 КАС України.

Отже, при розгляді справи суди вдались до оцінки дій відповідачів, при цьому не дослідили порушення прав позивача оскарженими рішеннями та не навели порушених відповідачами норм права, які б встановлювали загальнообов'язкові правила поведінки по відношенню до позивача

За таких обставин, колегія судів касаційної інстанції дійшла висновку, що передчасне уявлення позивача про наявність підстав для задоволення позову у обраний спосіб за відсутності при цьому порушень його прав та інтересів оспорюваним актом, не є підставою для задоволення такого позову, оскільки відповідно до приписів частини першої статті 2 КАС України особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Неповнота у встановленні фактичних обставин справи не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової позиції оцінки позовних вимог, проведеної судами попередніх інстанцій.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У зв'язку з тим, що суд касаційної інстанції не може встановлювати нові обставини у справі, зокрема щодо порушеного права позивача, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної з направленням справи на новий розгляд для з'ясування всіх обставин у справі.

Оскільки під час вирішення справи по суті судами обох інстанції допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то скаргу Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: