Справа № 757/5150/15-а
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 757/5150/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Новак Р.В. Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

19 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України, Міністерства соціальної політики України про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України, Міністерства соціальної політики України про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною постановою, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку УПФУ в м. Шостка та отримує пенсію учасника бойових дій, а також знаходиться на обліку УПСЗН Шостківської міської ради та отримує щорічну грошову допомогу до 5 травня.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем відповідачі є центральними органами виконавчої влади, які не наділені повноваженнями щодо безпосереднього нарахування та виплати позивачу пенсії як учаснику бойових дій та щорічної допомоги до 5 травня, законодавство не закріплює за ними таких завдань і не наділяє їх такими функціями.

Крім того, ухвалою суду від 15 лютого 2016 року провадження у даній справі в частині позовних вимог про визнання протиправними рішення/дії чи бездіяльність відповідачів - суб'єктів владних повноважень Пенсійного фонду України та Міністерства соціальної політики України чи окремі положення рішень, по звуженню змісту і обсягу Конституційних прав на довічно призначені підвищення пенсії з 05 серпня 1999 року і щорічну грошову допомогу до 05 травня у розмірах встановлених у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і гарантовані статтею 22 Конституції України; зобов'язання відповідачів прийняти певні рішення/вчинити певні дії щодо поновлення Конституційних прав учаснику бойових дій ОСОБА_3 на встановлені законом і гарантовані Конституцією розміри підвищеної пенсії, які були призначені з 05 серпня 1999 року і щорічної грошової допомоги, у розмірах встановлених у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і гарантовані статтею 22 Конституції України; стягнення з відповідачів Пенсійного фонду України і Міністерства соціальної політики України на користь позивача ОСОБА_3 учасника бойових дій недоплаченого підвищення пенсії за шість місяців з жовтня 2014 року по лютий 2015 року і недоплачену грошову допомогу за 2014 рік, які утворились з вини відповідачів Пенсійного фонду України та Міністерства соціальної політики України, стягнення вказаних кошти через органи Державної казначейської служби України - закрито на підставі п. 4 ч. 1 статті 157 КАС України.

Так, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року залишено без змін постанову Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Пенсійного фонду України, Міністерства соціальної політики України про зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та здійснивши системний аналіз чинного законодавства, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1, 3 Положенням про Міністерство соціальної політики України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №389/2011, Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінсоцполітики України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім'ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Основними завданнями Мінсоцполітики України є: 1) формування державної політики щодо забезпечення державних соціальних стандартів та державних соціальних гарантій для населення, координація розроблення проектів прогнозів і державних програм з питань соціальної та демографічної політики; 2) формування і реалізація державної політики щодо регулювання ринку праці, процесів трудової міграції, визначення правових, економічних та організаційних засад зайнятості населення і його захисту від безробіття; 3) формування і реалізація державної політики стосовно визначення державних соціальних гарантій щодо прав громадян на працю, оплату праці, а також щодо нормування та стимулювання праці, професійної кваліфікації робіт і професій, умов праці; 4) формування та реалізація державної політики у сфері пенсійного забезпечення громадян; 5) формування основних напрямів державної політики та здійснення відповідно до закону державного нагляду у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування, проведення соціального діалогу з питань формування та реалізації державної соціальної політики, регулювання соціально-трудових відносин; 6) формування та реалізація державної політики щодо надання адресної соціальної допомоги вразливим верствам населення, у тому числі малозабезпеченим та багатодітним сім'ям; 7) формування та реалізація державної політики у сфері надання соціальних послуг сім'ям, які можуть опинитися або перебувають у складних життєвих обставинах, людям похилого віку, інвалідам, бездомним особам і безпритульним дітям, дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, іншим соціально вразливим верствам населення; 7--1) формування та реалізація державної політики щодо забезпечення права дитини на одержання аліментів, відповідального батьківства та материнства; 8) формування та реалізація державної політики у сфері соціального захисту ветеранів, інвалідів, людей похилого віку, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, жертв нацистських переслідувань, жертв політичних репресій, захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну; 9) формування і реалізація державної політики щодо соціальної та професійної адаптації військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, та тих, які підлягають звільненню у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та інших військових формувань; 10) формування і реалізація державної політики з питань сім'ї та дітей, організації оздоровлення та відпочинку дітей; 10-1) формування і реалізація державної політики у сфері волонтерської діяльності; 11) формування і реалізація державної політики щодо забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; 12) участь у розробленні та реалізація державної політики щодо попередження насильства в сім'ї; 13) забезпечення формування та реалізація державної політики з питань гуманітарної допомоги; 14) формування та реалізація державної політики щодо протидії торгівлі людьми.

Згідно з п.1, 3 Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом.

Отже, законодавством чітко визначено правовий статус ПФУ та Міністерства соціальної політики України та коло завдань і функцій зазначених суб'єктів владних повноважень, зокрема щодо визначення загальних напрямків і засад соціальної політики та пенсійного забезпечення громадян. При цьому, жоден з них не наділений компетенцією здійснювати безпосередньо нарахування, перерахунок та виплату пенсій і відповідних соціальних виплат окремим фізичним особам.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги ОСОБА_3 фактично зводяться до визначення розміру його пенсії як учасника бойових дій та щорічної грошової допомоги до 5 травня, а також їх перерахунку шляхом підвищення та виплати на користь позивача недоплаченої різниці.

Однак, як вбачається з наведених правових норм, вчинення таких дій не належить до компетенції жодного з відповідачів, а отже, в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 52 КАС України, суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Згідно з частинами 3 та 4 цієї ж статті, якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави. Після заміни сторони, вступу третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

З наведених вище правових норм випливає, що суд першої інстанції встановивши, що позивачем адміністративний позов пред'явлено до неналежного відповідача повинен був провести заміну цього відповідача на належного - управління Пенсійного фонду України та управління соціального захисту населення, в яких обліковується позивач або залучити їх як співвідповідача, однак в порушення норм процесуального права цього не зробив, а розглянув справу до неналежного відповідача.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що з аналізу положень статті 52 КАС України випливає, що здійснювати заміну неналежного чи залучати як другого відповідача може виключно суд першої інстанції, оскільки це має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості здійснювати заміну неналежного відповідача чи залучати його як другого відповідача, колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні адміністративного позову позивача пред'явленого до Пенсійного фонду України, Міністерства соціальної політики України слід відмовити, у зв'язку з пред'явленням позову до неналежного відповідача.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та апеляційним судом відхиляються.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, однак, таке недотримання до неправильного вирішення справи не призвело, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 183-2, 197, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.