Справа № 2-а-797/11
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" квітня 2016 р. м. Київ К/800/52836/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Конюшка К.В.

суддів: Донця О.Є., Леонтович К.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року

у справі № 2-а-797/11

за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2

до Львівської міської ради

треті особи управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин

про визнання незаконним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

У червні 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 звернулись до Галицького районного суду м. Львова з адміністративним позовом до Львівської міської ради, третя особа: управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просили визнати незаконною та скасувати ухвалу 2-ї сесії Львівської міської ради 6-го скликання від 31.03.2011 №331 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 30.09.2010 та затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу власність або для права оренди на аукціонах» в частині включення земельної ділянки по вул. Бойківській, 16-а у м. Львові, в координатах: Т.10-77°44ґ; Т.11-94°38ґ; Т.12-197°50ґ; Т.13-215°53ґ; Т.14-298°45ґ; Т.15-43°20ґ, в розмірах: Т.10-Т11 = 2,6м; Т.11-Т.12 = 7,8м; Т.12-Т.13 = 8,4м; Т.13-Т.14 = 11,2м; Т.14-Т.15 = 13,4м; Т.15-Т.10 = 15,6м, площа (s) = 0,0210 га.; периметр (р) = 59,00 у перелік земельних ділянок, призначених для продажу у власність або для права оренди на аукціонах.

Позовні вимоги серед іншого обґрунтовані тим, що оспорюваною ухвалою Львівської міської ради № 331 до переліку ділянок, які призначені для продажу у власність або для права оренди на аукціонах, внесено ділянку площею 0,11 га по вул. Бойківській, 16-а. Водночас, вказана земельна ділянка включає в себе і земельну ділянку, за адресою по вул. Бойківській, 14, площею 0,021 га, яка знаходиться поряд з будинком позивачів, збудованим на земельній ділянці площею 0,0616 га, що перебуває у фактичному користуванні їхньої сім'ї з 1957 року. Крім того, оспорюваним рішенням відповідача затверджено перелік земельних ділянок виключно несільськогосподарського призначення, тоді як земельна ділянка по вул. Бойківській, 14, площею 0,021 га належить до земель сільськогосподарського призначення. Маючи намір отримати спірну земельну ділянку у приватну власність, у 2010 році ОСОБА_3 звернулася з заявою про погодження місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою до управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин. Однак на неодноразові звернення щодо затягування погодження місця розташування та отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою відповідачем надавались письмові відповіді про те, що матеріали справи з цього питання знаходяться на розгляді в управлінні.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 22.11.2012 позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.11.2015 рішення Галицького районного суду м. Львова від 22.11.2012 скасовано, прийнято нове рішення - про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його у касаційному порядку.

У касаційній скарзі касатор просив скасувати вказаний судовий акт з мотивів порушення названим судом норм матеріального та процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, установленому пунктом 2 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України у зв'язку з неприбуттям належним чином повідомлених про час і місце судового засідання осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною другою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і правильність застосування судами норм процесуального та матеріального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 04.11.1999 на виконання ухвали Львівської міської ради від 01.04.1999 № 195 між Львівською міською радою та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки площею 210 кв.м. для городництва.

Ухвалою Львівської міської ради від 07.04.2005 № 218 «Про передачу громадянам у оренду земельних ділянок у м. Львові» позивачам спірну земельну ділянку передано в оренду терміном на 5 років для обслуговування індивідуального житлового будинку на вул. Бойківській, 14 в м. Львові. Договір оренди вказаної земельної ділянки на підставі вказаної ухвали позивачами з радою не укладався.

Строк дії договору оренди землі від 04.11.1999 закінчився 04.11.2004.

Ухвалою Львівської міської ради «Про внесення змін до ухвали міської ради від 30.09.2010 та затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність або для права оренди на аукціонах» від 31.03.2011 № 331 спірну земельну ділянку по вул. Бойківській, 16-а у м. Львові включено у перелік земельних ділянок призначених для продажу у власність або для права оренди на аукціонах.

Судом першої інстанції установлено, що згідно з довідкою Управління Держкомзему у м. Львові від 15.09.2010 № 40/01-14/7776 земельна ділянка по вул. Бойківській, 14 належить до земель сільськогосподарського призначення. Про зміну статусу цієї земельної ділянки відповідачем доказів не надано.

Відповідно до даних довідок ДПІ у Франківському районі м. Львова від 20.05.2011 № 12214/10/17115 та №12211/10/17115 протягом 2005-2010 років позивачі належно сплачували земельний податок за користування та станом на 01.01.2011 заборгованості по сплаті земельного податку за користування земельною ділянкою по вул. Бойківській, 14 відсутні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв поза межами своїх повноважень, визначених у статтях 141, 149 Земельного кодексу (далі - ЗК) України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір оренди спірної земельної ділянки закінчився та ухвала Львівської міської ради від 07.04.2005 № 218 втратила чинність, а спірна земельна ділянка належить до земель міста.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх передчасними з огляду на таке.

Стаття 19 Конституції України зазначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частина перша статті 124 ЗК України зазначає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У справі «Стретч проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, за таких обставин: заявник законно і тривалий час (більше 20 років) орендував земельну ділянку у місцевої влади і договір оренди передбачав можливість його пролонгації. Орган місцевої влади у подальшому відмовився виконувати договір і продовжувати строк договору оренди, посилаючись на те, що умова договору щодо його пролонгації була перевищенням повноважень органу місцевої влади. Застосовуючи положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи, Європейський суд з прав людини вказав, що в ситуації, яка склалася, заявник мав право принаймні очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Крім того, Європейський суд з прав людини визнав порушення балансу між суспільним та приватним інтересами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розглядаючи цей спір, суди попередніх інстанцій не дослідили характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі, зокрема, зміст укладеного раніше між позивачами та радою договору на предмет можливості продовження його дії чи поновлення.

Частиною першою статті 149 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Тобто вказаною нормою врегульовано питання вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування, тоді як у цій справі позивачі користувались спірною земельною ділянкою на праві оренди.

Відповідно до частин першої-третьої статті 123 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Положеннями статті 118 ЗК України врегульовано порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Розглядаючи цей спір, суди попередніх інстанцій не дослідили та не надали належну правову оцінку доводам позивачів щодо їх звернень у 2010 році до Львівської міської ради щодо отримання спірної земельної ділянки площею 210 м. кв. у користування (власність). Не з'ясували, чи мали позивачі право принаймні очікувати на законних підставах на те, що вони у визначеному законодавством порядку отримають спірну земельну ділянку площею 210 м.кв. у власність чи на праві постійного користування.

Згідно з частиною першою статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення судів попередніх інстанцій названим вимогам процесуального закону відповідають не в повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Ураховуючи вказані положення правових норм адміністративного судочинства стосовно принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі та належності доказів, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що під час судового розгляду цієї справи судам потрібно встановити цільове призначення і статус земельної ділянки по вул. Бойківській, 14 площею саме 210 кв. м., яку використовували позивачі раніше на праві оренди. Також необхідно встановити, чи вказана земельна ділянка площею 210 кв. м. дійсно увійшла до складу земельної ділянки площею 0,11 га по Бойківській, 16а, яку оспорюваним рішенням від 31.03.2011 № 331 відповідача включено до переліку земельних ділянок, призначених для продажу власність або для права оренди на аукціонах. Крім того, у випадку підтвердження входження земельної ділянки площею 210 кв. м. до складу земельної ділянки по вул. Бойківській, 16а, судам необхідно дослідити правомірність такого включення використовуваної позивачами земельної ділянки до складу ділянки площею 0,11 га з огляду на цільове призначення і правовий статус цих земель, з'ясувавши також можливість їх об'єднання та включення до відповідного переліку як один об'єкт продажу взагалі.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги заслуговують на увагу, наявні підстави для її часткового задоволення та скасування рішень судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий судовий розгляд.

Частиною першою статті 220 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною другою статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій під час прийняття рішень по суті спору у цій справі було порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 22 листопада 2012 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року у цій справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України у строк та у порядку, визначеними статтями 237- 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.