Справа № 208/4301/15-а(2-а/208/40/16)
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2016 рокусправа № 208/4301/15-а(2-а/208/40/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чабаненко С.В.

суддів: Іванова С.М. Шлай А.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 12 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області третя особа -ОСОБА_3 про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з адміністративним позовом до ОСОБА_2, Дніпродзержинської міської ради, третя особа ОСОБА_3, згідно якого просив суд поновити його на посаді начальника управління транспортної інфраструктури та цивільного захисту населення Дніпродзержинської міської ради з 31.03.2015р.; стягнути з ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31.03.2015р. по час винесення судового рішення по справі; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000 грн., а також судові витрати у справі та витрати на правову допомогу спеціалістом у галузі права.

В обґрунтування позову позивачем зазначалось, що із займаної посади начальника управління транспортної інфраструктури та цивільного захисту населення Дніпродзержинської міської ради його було звільнено на підставі розпорядження Дніпродзержинського міського голови ОСОБА_2 від 06.03.2015р. № 33-р «ос» 31.03.2015р. на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Проте, відповідну заяву про звільнення за угодою сторін позивачем було подано на пропозицію міського голови ОСОБА_2, який повідомив про проведення відносно позивача службового розслідування на підставі розпорядження міського голови № 18-р від 30.01.2015р.. З текстом цього розпорядження позивач не був ознайомлений та у своїй заяві від 03.03.2015р. про надання йому частини щорічної відпустки та звільнення його з займаної посади за угодою сторін останнім днем відпустки не вказав конкретну дату свого звільнення. З тексту резолюції, проставленої міським головою на заяві позивача про надання відпустки та звільнення, вбачалось, що начальнику відділу персоналу міської ради вказано підготувати проект розпорядження після закінчення службового розслідування. Отже, про те, що подана позивачем заява від 03.03.2015р. про відпустку та про звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України буде розглядатись згодом і що рішення буде прийнято після закінчення службового розслідування, позивачу відомо не було. Позивач не надавав згоди на звільнення чи на щорічну відпустку з 10.03.2015р. лише після закінчення стосовно нього службового розслідування, тому, на його думку, це свідчить про відсутність волевиявлення сторін, яке передбачається п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки домовленість про конкретну дату звільнення не була досягнута. Крім того, 04.03.2015р. позивач звернувся на ім'я міського голови із заявою щодо надання йому відпустки з 10.03.2015р. у зв'язку з необхідністю санаторно-курортного лікування та в цій заяві не висловлював намір щодо звільнення, в тому числі й за погодженням сторін. Подання такої заяви, на думку позивача, свідчить про анулювання попередньої заяви щодо звільнення за угодою сторін. Згідно розпорядження міського голови ОСОБА_2 від 06.03.2015р. № 33-р «ос» позивачу надана частина щорічної основної відпустки на 22 календарні дні з 10.03.2015р. по 31.03.2015р. включно за період роботи з 28.09.2014р. до 27.09.2015р. зі звільненням позивача з посади начальника управління транспортної інфраструктури та цивільного захисту населення міської ради в останній день його відпустки 31.03.2015р. за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. На думку позивача, за розпорядженням міського голови ОСОБА_2 № 33-р «ос» від 06.03.2015р., позивач був звільнений ще до того, як у нього з 10.03.2015р. почалася відпустка, і він її ще не використав у повному обсязі. Це розпорядження було видане за 25 днів до дати його звільнення і в період проведення призначеного стосовно нього службового розслідування. Зі змістом прийнятого 06.03.2015р. розпорядження № 33-р «ос» про надання відпустки з наступним звільненням позивача ознайомлено не було та копію цього розпорядження на своє письмове звернення позивач отримав 08.04.2015р. після того, як 31.03.2015р. в усній формі позивача повідомили, що його звільнено. До цього часу, відповідачі у справі Дніпродзержинська міська рада і міський голова не надали позивачу розпорядження №33-р «ос» від 06.03.2015р. в оригіналі для ознайомлення та для підпису про ознайомлення. Позивачу стало відомо 30.03.2015р. про те, що комісія по проведенню службового розслідування стосовно нього закінчила свою роботу, про що було складено акт, та за результатами службового розслідування комісія визнала, що будь-яких порушень в службовій діяльності позивача виявлено не було. Копію акта службового розслідування позивач отримав лише у другій половині квітня 2015 року на його заяву від 02.04.2015р.. 31.03.2015р. позивач звернувся із заявою на ім'я секретаря міської ради, у якій зазначив про відкликання заяви від 03.03.2015р. про відпустку з наступним звільненням, оскільки остання була написана ним під тиском та примусом окремих посадових осіб виконкому міської ради. Проте, вказана заява позивача не була вирішена належним чином. У період знаходження у щорічній основній відпустці, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивач знаходився на амбулаторному лікуванні в КЗОЗ «ЦПМСД №1» з 24.03.2015р. по 01.04.2015р. (всього 8 днів), про що свідчить листок тимчасової непрацездатності серії АГС №087942 від 24.03.2015р.. З 01.04.2015р. по 24.04.2015р. позивач знаходився на лікуванні. 07.04.2015р. позивач звернувся із заявою на ім'я міського голови, згідно якої надав листок тимчасової непрацездатності серії АГС № 087942 від 24.03.2015р., та повідомив, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» після закінчення лікування, підтвердженого листками тимчасової непрацездатності, позивач продовжує знаходитися у щорічній відпустці; що його було звільнено 31.03.2015р. під час тимчасової непрацездатності, надав до міської ради лікарняний лист серії АГС № 087942 від 24.03.2015р., та просив провести за ним нарахування і виплату належної суми, на що отримав відмову листом від 10.04.2015р. заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, керуючого справами виконавчого комітету міської ради. На думку позивача, відмова у продовженні йому щорічної відпустки порушує його права, оскільки на момент закінчення щорічної відпустки з 24.03.2015р. по 24.04.2015р. він знаходився на лікуванні в закладах охорони здоров'я і за станом свого здоров'я він не мав змоги повідомляти про це міського голову. Наведені позивачем обставини, на його думку, свідчать про те, що відповідачі у справі: Дніпродзержинська міська рада, Дніпродзержинський міський голова ОСОБА_2, грубо та суттєво порушили конституційні норми, діюче трудове законодавство України, його законні права та інтереси.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.01.2016р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. З урахуванням встановлених обставин та відповідних їм доказів суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем було досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк відповідно до п.1 ч. 1 ст.36 КЗпЗ України, та під час написання позивачем власноруч заяв про надання відпустки та про звільнення від 03.03.2015р. та 04.03.2015р. ним не було зафіксовано незгоди зі звільненням. Отже, суд зазначив, що звільнення позивача здійснено у відповідності до норм чинного законодавства України.

Не погодившись з постановою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій просив скасувати постанову суду та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. На думку позивача, постанова суду першої інстанції винесена з грубими та суттєвими порушеннями матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин справи. Зокрема, не відповідає фактичним обставинам висновок суду стосовно досягнення між позивачем та міським головою ОСОБА_2 угоди про звільнення в останній день відпустки, оскільки відповідач ОСОБА_2, прийнявши заяву позивача від 03.03.2015р. про відпустку та звільнення в останній день відпустки за згодою сторін, і погодившись з цим, без відповідної згоди позивача та в односторонньому порядку змінив умови звільнення, погодивши проведення відносно позивача службового розслідування. Отже, суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 не мав права звільнити позивача за п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України, оскільки строк припинення трудового договору не був чітко визначений. Також, за твердженням позивача, суд безпідставно не взяв до уваги ту обставину та відповідний доказ, що відповідач ОСОБА_2, встановивши, що звільнення відбудеться після закінчення службового розслідування, не повідомив про це позивача, копію виданого 06.03.2015р. розпорядження № 33-р «ос» позивач не отримував на протязі тривалого часу. Суд залишив поза увагою той факт, що розпорядження міського голови від 06.03.2015р. № 33-р «ос» про звільнення позивача було видане до початку відпустки, яку позивачем не було використано у повному обсязі у зв'язку з хворобою, а також в період проведення відносно позивача службового розслідування. Звільнення позивача відбулось в період знаходження останнього у відпустці та під час тимчасової непрацездатності, що мала місце в період відпустки, що також не відповідає приписам чинного законодавства. За твердженням позивача, у зв'язку з його хворобою з 24.03.2015р. по 16.05.2015р. позивач не використав 8 днів щорічної відпустки і вона мала бути продовжена відповідачем ОСОБА_2 з 16.05.2015р. по 23.05.2015р. включно, і за наявності належної угоди сторін про звільнення в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України позивач міг бути звільнений лише 01.06.2015р., при цьому позивач, на його думку, не був зобов'язаний повідомляти відповідача про свою хворобу, оскільки листок непрацездатності не був закритий та завірений лікувальним закладом. Позивач стверджує, що розпорядженням міського голови № 33-р «ос» від 06.03.2015р. було вирішено питання щодо надання позивачеві відпустки та щодо його звільнення, проте з даних питань відповідач мав видати два окремі накази, на що суд не звернув уваги. Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином не вирішив, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин та навів у своїй постанові положення законів, які не відповідають предмету спору і не підлягають застосуванню при вирішенні даної справи. Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник за довіреністю ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги та надали пояснення, аналогічні вищенаведеному. З урахуванням зазначених обставин просили скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, про задоволення адміністративного позову повністю.

Представник за довіреністю відповідача - Дніпродзержинської міської ради та третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечила, подала письмові заперечення, згідно яких просила залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін. Зокрема, представником зазначено, що видавши розпорядження від 06.03.2015р. № 33-р «ос» на той час міський голова ОСОБА_2 діяв на підставі та в межах своїх повноважень. Відповідно до резолюції ОСОБА_2 на заяві позивача від 03.03.2015р. про надання частини щорічної основної відпустки та звільнення з займаної посади за згодою сторін останнім днем відпустки, міським головою вказано підготувати проект розпорядження, та лише після отримання повторної заяви позивача від 04.03.2015р. та копії довідки про необхідність санаторно-курортного лікування, 06.03.2015р. було видане розпорядження міського голови про надання позивачеві відпустки та звільнення з займаної посади 31.03.2015р. за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, міським головою було надано згоду на звільнення позивача за угодою сторін. У заяві від 04.03.2015р. щодо надання відпустки позивач не звертався до міського голови з проханням відкликати раніше подану заяву від 03.03.2015р. про звільнення, а тому, з урахуванням вказаних заяв позивача сторони досягли згоди щодо припинення трудового договору за угодою сторін. Крім наведеного, представник відповідача звернула увагу на те, що за змістом позовної заяви відповідачем у справі визначено Дніпродзержинську міську раду. Проте, міська рада, як колегіальний орган, який складається з депутатів, що обрані виборцями міста, як представники інтересів територіальної громади, не приймала жодного рішення стосовно звільнення з публічної служби позивача та жодним чином не порушила його права, свободи чи інтереси. Також, за твердженням представника відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом поза межами місячного строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАС України, оскільки, як зазначено у позовній заяві, копію розпорядження міського голови № 33-р «ос» від 06.03.2015р. отримав 08.04.2015р., а до суду з даним позовом звернувся 16.06.2015р., тобто строк звернення до суду позивачем пропущений.

Заслухавши доводи апелянта та його представника, представника відповідача та третьої особи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, зокрема, керувався положенням п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а також послався на п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 щодо умов припинення трудового договору за угодою сторін.

З урахуванням наявних у справі доказів суд встановив, що позивач 29.09.2011р. був прийнятий на публічну службу на посаду начальника управління транспорту та зв'язку Дніпродзержинської міської ради (в подальшому у зв'язку зі зміною назви - управління транспортної інфраструктури та цивільного захисту населення).

Як вбачається з заяви від 03.03.2015р., написаної позивачем власноруч, він звернувся до міського голови ОСОБА_2 з проханням надати йому частину щорічної основної відпустки на 22 календарних дні з 10.03.2015р. та звільнити його з займаної посади за згодою сторін останнім днем відпустки. Згідно проставленої на даній заяві резолюції міського голови від 03.03.2015р., уповноваженій особі було доручено підготувати проект розпорядження після закінчення службового розслідування (а.с.41).

Зі змісту заяви від 04.03.2015р., написаної власноруч позивачем на ім'я міського голови ОСОБА_2, вбачається, що позивач підтвердив свій намір піти у відпустку з 10.03.2015р., та доповнив її тим, що він перебував на лікарняному згідно листка непрацездатності з 06.02.2015р. до 27.02.2015р. та потребує санаторно-курортного лікування (а.с.42); до заяви позивач додав довідку № 86 від 26.02.2015р. про одержання путівки на санаторно-курортне лікування (а.с.43).

Як вбачається з п.1 розпорядження міського голови ОСОБА_2 від 06.03.2015р. № 33-р «ос», позивачу було надано частину щорічної основної відпустки на 22 календарні дні з 10.03.2015р. по 31.03.2015р. включно за період роботи з 28.09.2014р. до 27.09.2015р., а п. 2 цього ж розпорядження позивача було звільнено 31.03.2015р. з посади начальника управління транспортної інфраструктури та цивільного захисту населення міської ради за угодою сторін згідно п.1ст. 36 КЗпП України. (а.с.45).

Згідно заяви від 31.03.2015р., написаної власноруч позивачем після його звільнення на ім'я секретаря міської ради ОСОБА_6 вбачається, що позивач відкликав свою заяву про звільнення та просив вважати її недійсною. (а.с.44).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем після його звільнення з посади (після 31.03.2015р.) неодноразово на адресу відповідачів надсилались листи та заяви різного змісту. Так, листом від 02.04.2015р. (а.с.58) позивач витребував низку документів, які йому були надіслані 08.04.2015р. разом з відповіддю № М-2051 (а.с.48); листом від 06.04.2015р. (а.с.50) позивач просив продовжити термін щорічної відпустки, оскільки він перебував під час відпустки на лікарняному та на його звернення було надано відповідь № М-2200 від 10.04.2015р. (а.с.46), в якій надані роз'яснення з цього приводу та надано правову оцінку діям позивача та відповідача; заявою від 16.04.2015р. (а.с.60-63) позивач просив надати йому відповідь на низку запитань та отримав лист № М-2496 від 07.05.2015р., в якому надано відповідні роз'яснення на висвітлені позивачем питання з правовою оцінкою дій як позивача так і відповідача після звільнення 31.03.2015р. позивача з займаної посади.

Отже, суд першої інстанції встановив, що відповідно до розпорядження міського голови від 06.03.2015р. № 33-р «ос» позивача було звільнено з займаної посади за угодою сторін, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, останнім днем відпустки 31.03.2015р.. Під час написання позивачем заяв про надання відпустки та звільнення останнім днем відпустки за згодою сторін від 03.03.2015р. та від 04.03.2015р. позивач не повідомляв міського голову про незгоду зі звільненням, а отже суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось у відповідності до норм чинного законодавства. При цьому суд обґрунтовано послався на пункт восьмий постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9, в якому визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України договір припиняється в строк визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Згідно діючого законодавства відкликання раніше поданої заяви про звільнення можливе за умови звільнення - за власним бажанням. При розірванні трудового договору відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, коли з пропозицією однієї сторони про припинення трудового договору погоджується друга сторона, вважається, що згоди про припинення трудового договору досягнуто.

Враховуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Стверджуючи про порушення своїх прав та законних інтересів, позивач зазначає, що розпорядженням міського голови від 06.03.2015р. № 33-р «ос» його було незаконно звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, оскільки згода на припинення трудового договору не була досягнута.

В той же час, позивач не оскаржує розпорядження міського голови в частині його звільнення з посади та не наводить доводи, які б вказували на протиправність цього розпорядження чи невідповідність його приписам чинного законодавства.

Судом першої інстанції, як це передбачено ч. 2 ст. 11 КАС України, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, в позовній заяві позивач просив поновити його на посаді начальника управління транспортної інфраструктури та цивільного захисту населення Дніпродзержинської міської ради, не оспорюючи при цьому законність розпорядження, на підставі якого його було звільнено.

Позивач стверджує про незаконність дій міського голови ОСОБА_2 під час розгляду та вирішення його заяви щодо надання відпустки та звільнення за угодою сторін останнім днем відпустки. За твердженням апелянта, суд не надав належної правової оцінки протиправності дій відповідача ОСОБА_2 щодо проведення відносно нього службового розслідування згідно розпоряджень № 18-р від 30.01.2015р. та № 45-р від 05.03.2015р., яким продовжено термін службового розслідування до 31.03.2015р., хоча такі дії відповідача свідчать про відсутність волевиявлення сторін на припинення трудової угоди на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що виходячи зі змісту позовних вимог, законність розпоряджень міського голови ОСОБА_2 № 18-р від 30.01.2015р. та № 45-р від 05.03.2015р. про проведення службового розслідування позивачем не оскаржувалась та не є предметом спору у даній справі. Позивач фактично оскаржує дії відповідача ОСОБА_2 щодо його звільнення з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, стверджуючи про відсутність волевиявлення сторін на припинення трудової угоди.

Крім цього, в апеляційній скарзі позивач також зазначає щодо незаконності відмови йому у продовженні щорічної відпустки після 31.03.2015р. у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, період якої припадає на період відпустки. Такі дії відповідача позивач пов'язує з незаконністю його звільнення 31.03.2015р. згідно розпорядження міського голови від 06.03.2015р. № 33-р «ос», оскільки термін його звільнення мав бути перенесений за умов досягнення угоди про звільнення, та крім цього, позивач в порушення приписів КЗпП України був звільнений з посади в період тимчасової непрацездатності та відпустки.

Відносини публічної служби характеризуються спеціальною, відмінною від трудових відносин, процедурою призначення та звільнення з роботи особи, яка перебуває на публічній службі.

В даному випадку позивач, якій перебував на публічній службі та обіймав посаду в органах місцевого самоврядування був звільнений з займаної посади на загальних підставах, передбачених КЗпП України. Отже, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин суд обґрунтовано керувався загальними нормами трудового законодавства. Зокрема, п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору за угодою сторін. На підставі даної норми припиняється як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Трудовий договір можна припинити в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця, і якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи. Характерною рисою, що обумовлює обоюдне волевиявлення, є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої, спрямовані на припинення трудового договору, як то, попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, погодження звільнення з відповідним органом тощо. Отже, згода досягається виключно між сторонами трудового договору, якими, відповідно до ст. 21 КЗпП України, є працівник і власник підприємства (установи, організації) або уповноважений ним орган, та не передбачає участі будь-якої третьої сторони.

У спірних правовідносинах угода щодо припинення трудового договору між роботодавцем та працівником була досягнута, що підтверджується як поясненнями сторін так і письмовими доказами у справі. Зокрема, пропозиція про припинення трудового договору за угодою сторін, власноруч викладена позивачем у заяві від 03.03.2015р., погоджена відповідачем згідно розпорядження від 06.03.2015р. № 33-р «ос». Щодо строку припинення трудового договору, колегія суддів звертає увагу, що за відповідною заявою позивача строк припинення трудового договору визначений останнім днем його відпустки. Термін відпустки, що визначений позивачем у заявах від 03.03.2015р. та від 04.03.2015р., погоджено відповідачем та останній день відпустки обоюдно визначений - 31.03.2015р.. Таким чином, виходячи зі змісту заяв позивача від 03.03.2015р. та від 04.03.2015р. про надання відпустки відповідною тривалістю та подальше звільнення останнім днем відпустки за угодою сторін, а також змісту розпорядження відповідача від 06.03.2015р. № 33-р «ос», яким погоджено у відповідності до заяв позивача як термін відпустки, так і дата та підстави звільнення позивача з займаної посади, колегія суддів вважає, що угода про припинення трудового договору між сторонами була досягнута.

Твердження позивача щодо відсутності взаємної згоди про звільнення з тих підстав, що відносно нього тривало службове розслідування, термін якого відповідачем було продовжено, колегія суддів оцінює критично. Так, прийняття відповідачем розпорядження про проведення службового розслідування № 18-р від 30.01.2015р. та № 45-р від 05.03.2015р. передувало подіям щодо звільнення позивача з займаної посади. Досягнення в подальшому між сторонами угоди про звільнення не припиняє та не скасовує дію цих розпоряджень. Крім того, дія цих розпоряджень не вплинула на досягнення між сторонами угоди про звільнення, що виразилось у прийнятті відповідачем розпорядження від 06.03.2015р. № 33-р «ос».

В подальшому, 31.03.2015р., тобто фактично після прийняття відповідачем розпорядження № 33-р «ос» від 06.03.2015р. та звільнення позивача з займаної посади, позивач звернувся із заявою про відкликання раніше поданої заяви про звільнення. На його думку, це також свідчить про відсутність його волевиявлення щодо звільнення з займаної посади. З цього приводу колегія суддів зазначає, що дану заяву позивачем подано вже після досягнення сторонами угоди про звільнення та прийняття відповідачем розпорядження № 33-р «ос» від 06.03.2015р.. Як вірно зазначив суд першої інстанції, посилаючись по п. 8 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можливе лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Аналогічний висновок наведений і в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013р. № 21-320а13, в якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України зазначила, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Водночас між головою Дніпродзержинської міської ради та позивачем не було досягнуто взаємної згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, а отже, за відсутністю факту анулювання такої домовленості твердження позивача щодо його незаконного звільнення з займаної посади є безпідставними.

Зауваження позивача щодо форми рішення міського голови про надання позивачеві відпустки та подальше звільнення, зокрема щодо обов'язку міського голови видати два окремі розпорядження із зазначених питань, не є обґрунтованим та не доводить факту протиправності розпорядження, тим більше, що вказане розпорядження, як зазначалось вище, позивач не оскаржує.

З приводу зауважень позивача стосовно несвоєчасного вручення йому копії розпорядження міського голови № 33-р «ос» від 06.03.2015р., колегія суддів зазначає, що даним розпорядженням відповідачем було погоджено як звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України, так і надання відпустки на відповідний строк, про що позивач знав або повинний був знати, оскільки перебування його у відпустці у визначений розпорядженням строк сторонами не оспорюється. Крім того, наведена обставина також не спростовує вищенаведених висновків суду щодо законності звільнення позивача, оскільки останнє відбулось за угодою сторін.

Зазначене в сукупності спростовує доводи позивача щодо протиправності його звільнення, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на займаній посаді.

Твердження позивача щодо незаконності його звільнення з посади в період відпустки та тимчасової непрацездатності колегією суддів розцінюються критично, виходячи з наступного. Як зазначалось вище, розпорядженням відповідача від № 33-р «ос» від 06.03.2015р. термін відпустки позивача було визначено до 31.03.2015р.. В подальшому до припинення між сторонами трудових відносин термін відпустки не продовжувався, в тому числі за ініціативою позивача у зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю. Згідно п. 2 вказаного розпорядження, 31.03.2015р., тобто останнім днем відпустки позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. До припинення трудової угоди, тобто до 31.03.2015р. позивач не звертався до роботодавця з питань продовження терміну відпустки з урахуванням періоду тимчасової непрацездатності, що виключає можливість відповідних дій з боку відповідача щодо продовження чи перенесення відпустки. Додатково суд зазначає, що згідно ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці, в той час як в даному випадку підставою для припинення публічної служби позивача була його заява про звільнення за угодою сторін.

Приймаючи рішення щодо відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди суд правильно керувався приписами ст. ст. 23, 1167 ЦК України, оскільки право особи на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення її прав неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, та за наявності вини особи, яка її завдала. В даному випадку, встановивши відсутність ознак протиправності в діях відповідача, суд прийняв законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Окремо, колегія суддів звертає увагу на безпідставність тверджень представника відповідача та третьої особи про порушення позивачем строку звернення до суду, передбаченого ч.3 ст.99 КАС України. Слід зазначити, що дане питання вирішувалось судом першої інстанції у відкритому судовому засіданні та прийняте в результаті розгляду відповідне рішення відповідачем не оскаржено. Крім того, позивачем обґрунтовано доведено поважність причин пропуску строку звернення до суду. Так, згідно наявних у справі листків непрацездатності, в період з 24.03.2015р. по 15.05.2015р. включно позивач хворів, у зв'язку з чим об'єктивно не мав можливості своєчасно звернутись до суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, висновки суду узгоджуються з приписами діючого законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, та доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 12 січня 2016 року по справі №208/4301/15-а(2-а/208/40/16) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: С.В. Чабаненко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: А.В. Шлай