Справа № 712/2296/16-а
Суддя: Марцішевська О. М.
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Постанова

Іменем України

Справа № 712/2296/16-а

Провадження 2а/712/85/16

21 квітня 2016 року м.Черкаси

Соснівський районний суд м.Черкаси у складі

Головуючого-судді Марцішевської О.М.,

При секретарі - Вдовенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування пункту 6.2 Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року за № 2-136,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, посилаючись на те, що є власником нежитлового підвального приміщення АДРЕСА_1. на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2015р.; нежитлового підвального приміщення в АДРЕСА_8. на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2014р.; нежитлового приміщення торгового центру в АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 06.12.2012р.; свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 06.12.2012р.; свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_3 від 06.12.2012р.; приміщення торгового центрув АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_4 від 06.12.2012р.; приміщення торгової секції №253в торговому центрі в АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_5 від 06.12.2012р.; приміщення, торгової секції №158в торговому центрі в АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_6 від 06.12.2012р.; приміщення магазинув АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу №3799 від 11.06.2003р. та рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.01.2007р.; будинку в АДРЕСА_5 на підставі договоору купівлі-продажу №10568 від 21.07.2003р.; кафе в АДРЕСА_6 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.07.2008р.; свідоцтва про право власності, НОМЕР_9 від 13.06.2005р., нежитлового приміщення в АДРЕСА_7 на підставі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_7.

Рішенням Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року за № 2-136 були внесені зміни до затвердженого рішенням № 2-1312 від 25.06.2015р. Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси», які стосувались збільшення з 01.01.2016р. ставки вказаного податку з 0,5 до 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування для власників об'єктів житлової та/або нежитлової забудови. Вказує, що в частині затвердження пунктом 6.2 Положення збільшеної ставки податку в 2016 році після початку бюджетного року, зазначене рішення прийняте з порушенням принципу стабільності згідно ст.4 ПК України та правомірних очікувань позивача щодо стабільності, незмінності податків протягом бюджетного року, чим порушені можливості прогнозованої підприємницької діяльності внаслідок безпідставного втручання органу місцевого самоврядування. Просить визнати незаконним та скасувати пункт 6.2 Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року за № 2-136.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив суд позов задоволити. Вказував на порушення відповідачем п.п.12.4.3,ст. 12 ПКУ, п.п.12.3.4 ст.12 ПКУ, згідно з яким рішення про встановлення місцевих податків і зборів офіційно оприлюднюється до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування, крім того статтею 27 Бюджетного Кодексу встановлено, що закони, які впливають на показники бюджету приймаються не пізніше 15 числа місяця, що передує плановому, у відповідності до п.п.4.1.4 ст.4 ПКУ у випадку колізії чи неоднозначного тлумачення норми діє презумпція правомірності платника податків, також статтею 4 ПКУ передбачений принцип стабільності податкового законодавства, який означає, що зміни елементів податків можуть вноситись не пізніше, ніж за шість місяців до початку бюджетного року, при прийнятті рішення від 28 січня 2016 року за № 2-136 відповідачем не було дотримано передбаченої законом процедури прийняття регуляторних актів, також вказане рішення не було офіційно оприлюднено у передбаченому законом порядку. та не встановлені законом межі міста Черкаси.

Представники Черкаської міської ради ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 позов не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог, в наданих суду запереченнях вказували, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем у відповідності до чинного законодавства, у межах повноважень та з додержанням процедури прийняття акту місцевого самоврядування з даного питання. Вказували, що 24.12.2015р. був прийнятий Закон № 909-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо збалансованості бюджетних асигнувань у 2016 році», який набрав законної сили 01.01.2016р. Вказаним законом рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо місцевих податків та зборів та установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності. Вказували, що 05.01.2016р. проект рішення № 2-136 був оприлюднений на сайті міської ради, 11.01.2016р. проводилось громадське обговорення, в ході якого надійшло ряд пропозицій, після прийняття рішення 28.01.2016р. відбулось оприлюднення повідомлення в Інформаційному віснику КП «Муніципальне інформаційне агентство «Черкаси» Черкаської міської ради, крім того текст рішення оприлюднений на офіційному сайті міської ради. Також вказували, що скасування пункту п.6.2 Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси», яким встановлено ставку даного податку, стосується скасування обов'язкового елемента податку, крім того, посилались на те, що позивачем не доведено, в чому конкретно порушення його майнових прав та правомірних очікувань. Просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Рішенням Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року за № 2-136 були внесені зміни до затвердженого рішенням № 2-1312 від 25.06.2015р. Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси».

У силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.2 ст.171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до ст. 266.1.1. ПКУ - платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Позивач є власником об'єктів нерухомого майна в м.Черкаси, що підтверджується інфорамційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_8 від 15.03.2016р., в зв'язку з чим являється платником податку на нерухоме майно, відмінним від земельної ділянки та суб'єктом правовідносин, у яких застосовується рішення Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року за № 2-136.

Частиною 1 ст.69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до ст.8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад. Згідно положень ст.10 названого Кодексу до місцевих податків належать податок на майно.

Згідно ч.І ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються, зокрема, питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Таким чином, прийняття рішення з питання встановлення податку на нерухоме майно входило до повноважень міської ради та згідно з протоколом шостого пленарного засідання другої сесії Черкаської міської ради VIII скликання оскаржуване рішененя прийняте більшістю депутатів від загального складу ради.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що встановленням оскаржуваним пунктом рішення від 28.01.2016р. № 2-136 ставки податку після початку бюджетного року був порушений принцип стабільності податкового законодавства, що призвело до порушення його правомірних очікувань щодо незмінності податків протягом бюджетного року, чим порушено право власності, гарантоване частиною 1 статті 1 Протоколу № 1 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» (надалі ? Конвенції).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування

практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, за вказаним положенням право власності не є абсолютним і за своєю правовою природою може підлягати обмеженню з боку держави, яка в таких діях повинна дотримуватися принципів дозволеного правомірного втручання.

Суд виходить з того, що збільшення відповідачем ставки податку на нерухоме майно становило втручання в майнові права позивача як платника податку у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ ) (рішення від 23 вересня 1982 р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») напрацьовані три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»; чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Перший критерій означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону. Під «законом» ЄСПЛ розуміється нормативно-правовий акт, який повинен бути «доступним» для заінтересованих осіб, «чітким» і «передбачуваним» у питаннях застосування та наслідків дії його норм у розумних межах ( рішення від 11 квітня 2013 р. в справі «Вєренцов проти України», рішення від 14 жовтня 2010 р. в справі «Щокін проти України»). При цьому наголошується, що власне факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон є «непередбачуваним» та саме суди, повноважні здійснювати правосуддя, мають завданням розсіювати ті сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення від 7 липня 2011 р. в справі «Сєрков проти України»). При визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право власності ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою розсуду», за виключенням випадків зловживання владою та явного свавілля (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 р. в справі «Трегубенко проти України»). Пропорційність означає, що повинно бути розумне співвідношення, обґрунтована пропорційність між метою, якої передбачається досягти, та засобами, що для цього використовуються. Справедливого балансу не буде дотримано, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення в справі «Трегубенко проти України»).

Суд виходить з того, що податок, безумовно, є інструментом владного впливу держави в суспільних інтересах, оскільки по суті являється соціальним обов'язком, від виконання якого залежить суспільний розвиток. У процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків. Саме можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника; у випадку прийняття негативного для платника податків рішення неприпустимою є відсутність однозначних висновків, прийнятих за результатами буквального застосування норми податкового законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.ст.1,2 Європейської хартії місцевого самоврядування, місцеве самоврядування означає право і спроможність органів місцевого самоврядування в межах закону здійснювати регулювання і управління суттєвою часткою суспільних справ, які належать до їхньої компетенції, в інтересах місцевого населення.

Відповідно до п.п.4.1.9 п. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України податкове законодавство грунтується на принципі стабільності - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Відповідно до пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Рішенням Черкаської міської ради від 25 червня 2015 року було затверджено Положень та ставки місцевих податків і зборів на території міста Черкаси, яким ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, була встановлена у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.метр бази оподаткування.

24.12.2015р. Верховною Радою України прийнятий Закон України №909-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році». Пунктом 7 Перехідних положень Закону № 909-УІІІ рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України. Також Пунктом 4. Перехідних положень вказаного Закону передбачено : «4. Установити, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

На підставі Закону №909-УІІІ від 24.12.2015р., який набрав чинності з 01.01.2016р., рішенням Черкаської міської ради 28 січня 2016 року за № 2-136 були внесені зміни до рішення Черкаської міської ради від 25.06.2015р. № 2-1312 «Про затвердження Положень і ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси». Пунктом 6.2.вказаного Положення, зокрема встановлено, що фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової забудови мають сплачувати ставку податку у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Суд приходить до висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення без дотримання вимог, встановлених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» діяв у спосіб визначений спеціальною нормою закону № 909-VIII від 24.12.2015 та відповідно його дії ґрунтувались на чинному положенні національного законодавства.

Суд погоджується з тим, що положення Закону № 909-VIII від 24.12.2015р. не відповідають закріпленому в п.п.4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК України принципу стабільності податкового законодавства. Проте суд зазначає, що вказаний принцип, а також вимоги статті 27 Бюджетного кодексу України щодо порядку подання і розгляду законопроектів, які впливають на показники бюджету, має враховуватись законодавцем при прийнятті нових законів, якими вносяться будь-які зміни до системи оподаткування, що не звільняє платників податків від виконання обов'язків, передбачених законом, який набрав чинності.

Закон № 909-VIII від 24.12.2015 не був визнаний неконституційним, а отже, підлягає застосуванню з моменту набрання ним чинності. Так, зокрема, позиція щодо обов'язковості застосування законів України з дати набрання ними чинності і за умови не визнання їх неконституційними, висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 21.12.2011 (справа № с-216700/08).

Також суд виходить з того, що під час вирішення питання, яка з однопредметних законодавчих норм рівної ієрархії, що не визнані неконституційними в установленому порядку, підлягає застосуванню для розв'язання спорів зазначеної категорії, перевагу слід надавати тій з них, що прийнята пізніше. У розглядуваному випадку пізніше прийняті норми Закону України №909-УІІІ від 24.12.2015р.

Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначив про те, що вказаний принцип слід розуміти так, що дія закону починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Закон № 909-VIII від 24.12.2015р. не може вважатись таким, що має зворотну дію , оскільки його приписи стосуються правовідносин щодо оподаткування в 2016 році, тобто періоду після набрання даним законом законної сили 01.01.2016р.

Дійсно, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України», «Щокін проти України» було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку. Вказані рішення стосувались практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника. Разом з тим, нормою закону № 909-VIII від 24.12.2015 чітко вказано про встановлення законодавцем однозначних приписів щодо прийняття рішень органами місцевого самоврядування рішень щодо місцевих податків в 2016 році без застосовування вимог, встановлених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», отже відсутнє з даного приводу будь-яка неоднозначність у тлумаченні прав та/чи обов'язків платників податків. Закон України № 909-VIII від 24.12.2015 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» був опублікований в газеті «Голос України» № 250 від 31.12.2015, при цьому у самому законі визначений особливий порядок набрання ним чинності - з дня набрання чинності Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", тобто оприлюднення вказаного закону здійснено у передбаченому законодавством порядку, що забезпечувало доступність його змісту для позивача та відповідно надавало можливість чітко розуміти та передбачати правові наслідки його застосування з моменту набрання чинності.

Крім того, ЄСПЛ приймає рішення про наявність чи відсутність порушення норм Конвенції в конкретній справі за результатами сукупної оцінки таких тверджень і висновків, з урахуванням тих чи інших конкретних обставин даної справи. Сам по собі результат вирішення справи ЄСПЛ, окремі його висновки в конкретній справі, відірвані від обставин справи, не можуть вважатись безумовним формальним приводом для того, щоб національний суд вирішував всі подібні спори з аналогічним результатом. У рішенні ЄСПЛ увага акцентується на критеріях та обставинах, які мають оцінюватися, та визначається спосіб їх оцінки. Оскільки такий критерій правомірності допустимого втручання в право власності як «справедлива рівновага» між суспільним та приватним інтересами, «індивідуальний», «особистий» тягар являються оціночними і стосуються не лише об'єктивної, а й суб'єктивно-індивідуальної складової кожної конкретної справи, тому повинні встановлюватися щодо кожного конкретного суб'єкта в кожній конкретній справі на підставі тих обставин і фактів, що встановлені судом безпосередньо.

Як власник об'єктів нерухомого майна, позивач зобов'язаний сплачувати податок на майно, відмінне від земельної ділянки, сплата даного податку за затвердженими у встановленому законом порядку ставками здійснюється на протязі року по частинах щоквартально. Оскільки правомірні очікування, що становлять матеріальний інтерес, розглядаються як власність згідно частини 1 Протоколу № 1 Конвенції, в зв'язку з цим як об'єкт права власності мають чітко виражене вартісне вираження, ціну. Разом з тим, вказуючи при зверненні до суду на порушення правомірних очікувань щодо стабільності, незмінності податків та пов'язане з цим порушення здійснення прогнозованої підприємницької діяльності, позивачем не обґрунтовано, які конкретно негативні наслідки у вартісному виразі настали для позивача внаслідок збільшення ставки даного податку, тобто в чому конкретно була порушена справедлива рівновага між суспільними та його приватними інтересами. При цьому відповідач звертав увагу на те, що відповідно до ст.137.6 ПКУ на суму нарахованого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо об'єктів нежитлової нерухомості, підлягає зменшенню податок на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки при ухваленні оскаржуваного в частині рішення відповідач діяв у межах наданих йому законом повноважень в інтересах територіальної громади міста для забезпечення повноцінної реалізації територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування, тому реалізація цього права не може розцінюватися як порушення права позивача.

Посилання на недотримання порядку оприлюдення оскаржуваного в частині рішення після його прийняття, суд вважає такими, що не обґрунтовують заявлені вимоги про незаконність рішення чи його частини, оскільки вирішуючи по суті вимоги про невідповідність закону органу місцевого самоврядування, суд повинен встановити наявність чи відсутність порушення закону в момент ухвалення оспорюваного рішення, тоді як подальші дії щодо оприлюднення рішення чи наявність, на думку позивача, невизначеності щодо меж міста, стосуються підстав застосування рішення та введення у дію на території відповідної територіальної громади.

Що стосується доводів позивач на не виконання відповідачем покладеного на нього судом відповідно до ч.3 ст.171 КАС України обов'язку опублікувати оголошення щодо оскарження нормативно-правового акту, як вбачається з Інформаційного вісника Черкаської міської ради «Місто Плюс», що є додатком до бюлетеня «Інформаційний вісник Черкаської міської ради «Місто» за № 1 (4) відповідачем опубліковане оголошення, що містить вимоги позивача щодо оскаржуваного акта, реквізити нормативно-правового -акта, дату, час і місце судового розгляду справи 11.04.2016р. Призначене на 11.04.2016р. судове засідання було відкладене в зв'язку з неявкою представника позивача та розгляд справи по суті завершився 22.04.2016р., таким чином відповідачем на виконання вимоги суду не пізніше, ніж за сім днів до судового розгляду було опубліковане оголошення про оскарження нормативно-правового-акту , відповідно до наданих відповідачем відомостей «Інформаційний вісник Черкаської міської ради «Місто» є єдиним в місті друкованим засобом масової інформації, в якому оприлюднюються рішення Черкаської міської ради ради.

На підставі ст.ст.19, 124 Конституції України, ст.ст.86, 160-163, 171 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування пункту 6.2 Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року за № 2-136.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у зв'язку з застосуванням ч.3 ст.160 КАС України протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий