Справа № 826/27650/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 квітня 2016 року письмове провадження № 826/27650/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Апарату Ради національної безпеки і оборони України
проскасування розпорядження, поновлення на роботі
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Апарату Ради національної безпеки і оборони України (далі - відповідач або Апарат РНБО України), в якому просив суд:

1. Визнати протиправним та скасувати Розпорядження секретаря РНБО України №624/2015к від 12.10.2015 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника служби персоналу Апарату РНБО України.

3. Стягнути з Апарату РНБО України суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дати прийняття рішення судом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідачем усупереч чинного законодавства, протиправно звільнено позивача з займаної посади, чим порушені його законні права та інтереси.

Представник відповідача подав суду письмові заперечення проти позову, в яких наголосив на безпідставності заявлених позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні, вважаючи звільнення позивача законним та проведеним у відповідності до вимог трудового законодавства у зв'язку зі скорочення займаної ним посади.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за спільним клопотанням сторін, суд перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Позивач працював в апараті РНБО України з 16.10.2012 року та до звільнення обіймав посаду керівника служби персоналу.

Розпорядженням секретаря РНБО України від 11.09.2015 року № 137/2015адмін «Про зміни до штатного розпису Апарату Ради національної безпеки і оборони України та положення про службу персоналу», з підвищення ефективності роботи щодо забезпечення діяльності Секретаря РНБО України під час реалізації ним повноважень, визначених законодавством про працю та державну службу, а також під час здійснення в Апараті РНБО України заходів, передбачених Законом України «Про очищення влади», введені в дію зміни до штатного розпису Апарату РНБО України на 2015 рік та внесені зміни до Положення про службу персоналу шляхом викладення його у новій редакції, згідно яких, зі штатного розпису виведено посаду керівника служби персоналу, яку обіймав позивач, натомість уведено до штатного розпису посаду радника Секретаря Ради з питань державної служби та кадрової роботи - керівника служби персоналу.

Згідно нової редакції Положення про службу персоналу, до посади керівника служби пред'явлені наступні кваліфікаційні вимоги: наявність вищої освіти в галузі права або гуманітарних наук за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста, магістра; стаж роботи у сфері кадрової роботи н менше 10 років, включаючи роботу на керівних посадах не менше 5 років; володіння державною мовою на професійному рівні; здатність за морально-діловими якостями виконувати обов'язки за посадою.

У зв'язку зі змінами в організації праці, скороченням Розпорядженням секретаря РНБО України від 11.09.2015 року № 137/2015адмін посади керівника служби персоналу, позивача було попереджено 14.09.2015 року про звільнення із займаної посади через два місяці з дати попередження. Одночасно, позивачу було запропоновано продовжити роботу в Апараті РНБО України на посаді державного експерта відділу опрацювання матеріалів Ради управління організаційного та документального забезпечення на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3

Від запропонованої посади позивач відмовився посилаючись на те, що посадова інструкція за посадою передбачає спеціальну освіту (лінгвістичну).

Позивачем подано відповідачу заяву від 09.10.2015 року про надання щорічної основної та додаткової відпустки терміном на 42 календарних дня з 12.10.2015 року з подальшим звільненням з роботи в Апараті РНБО України за пунктом 1 статті 40 Кодексу законі про працю України.

Наказом Секретаря РНБО України «Про надання ОСОБА_1 відпустки з наступним звільненням» від 12.10.2015 року № 624/2015-к, позивачу надано відпустку з 12.10.2015 року по 23.11.2015 року включно, з наступним звільненням 23.11.2015 року з роботи в Апараті РНБО України у зв'язку із змінами в організації праці Апарату РНБО України, пункт 1 статті 40 КЗпП України, з яким він ознайомився 17.11.2015 року.

17.11.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою від 16.11.2015 року про продовження щорічної оплачував відпустки на 31 календарних днів у зв'язку з тим, що в період знаходження в наданій відпустці він захворів, додавши до заяви лікарняні листи від 20.10.2015 року АГЧ № 810976 та від 13.11.2015 року АГЧ № 641314.

18.11.2015 року відбулося засідання комісії із соціального страхування Апарату РНБО України, на якому за результатом дослідження наданих позивачем листків непрацездатності, виникли сумніви в правильності їх видачі, у зв'язку з чим було прийнято рішення звернутися до Центральної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності щодо перевірки правильності видачі позивачу зазначених вище листків непрацездатності (протокол № 28).

З огляду на зазначене, відповідачем також було відкладено розгляд заяви позивача щодо продовження щорічної оплачуваної відпустки на 31 календарний день до отримання результатів перевірки.

Згідно листа Виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 17.12.2015 року № 5014-08 «Про результати перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності гр. ОСОБА_1М.», який надійшов відповідачу 21.12.2015 року, записи в представленій первинній медичній документації обґрунтовують їх видачу, у зв'язку з чим позивачу були здійсненні виплати за відповідними лікарняними листками.

Вважаючи звільнення з займаної посади керівника служби персоналу протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина 1 статті 3 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у разі, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, розірвання трудового договору з працівником на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, зобов'язує власника або уповноважений ним орган під розписку попередити працівника особисто не пізніше ніж за два місяці до звільнення, одночасно запропонувавши працівникові іншу роботу на цьому ж підприємстві.

Якщо ж працівник, який підлягає звільненню, не погоджується на запропоновану йому роботу, подальше своє працевлаштування він здійснює самостійно або через державну службу зайнятості, куди власник або уповноважений ним орган зобов'язаний надавати інформацію про наступне вивільнення працівників із зазначенням їх професій, спеціальностей, кваліфікацій та розміру оплати праці.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З наданих сторонами доказів у справі судом встановлено, що відповідачем виконані наведені вимоги трудового законодавства, належним чином попереджено позивача про його звільнення із займаної посади через діва місяці з дати попередження у зв'язку зі змінами в організації праці та скороченням займаної ним посади, а також запропоновано позивачу іншу посаду від якої він відмовився.

Крім того, позивач самостійно погодився зі своїм звільненням до спливу встановленого двомісячного строку, що підтверджується заявою від 09.10.2015 року.

Таким чином, суд не вбачає порушень з боку відповідача вимог вищенаведених норм трудового законодавства, на які, у свою чергу, вказує позивач.

При цьому, суд не залишає поза увагою доводи позивача про не продовження йому відпустки у зв'язку з перебуванням під час перебування у відпустці на лікарняному, за заявою від 16.11.2015 року на строк його тимчасової непрацездатності відповідно до статті 80 КЗпП України.

В той же час, суд не вбачає за можливе скасування наказу відповідача про звільнення позивача з наведених підстав, оскільки це призведе до поновлення позивача на роботі, з якої він сам виявив бажання звільнитися, а також виплати йому необґрунтованої суми за час вимушеного прогулу, який у даному випадку не мав місяця.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачу виплачені суми відпускних та суми коштів у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що вказує на відсутність заборгованості відповідача перед позивачем по грошовим виплатам.

Більше того, позивачем не оскаржувалось відкладення розгляду його заяви щодо продовження щорічної оплачуваної відпустки на 31 календарний день від 16.11.22015 року.

З огляду на наведене, суд приймає до уваги доводи відповідача про створення позивачем передумов для зловживання правом.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що він не позбавлений права звернутися до відповідача щодо зміни дати звільнення, а у разі відмови, оскаржити її в судовому порядку.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем виконаний обов'язок щодо доказування правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій