Справа № 2а/0670/7842/11
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" березня 2016 р. м. Київ К/9991/59262/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Ємельянової В.І.,

Заїки М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Бердичівського міського центру зайнятості на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року в справі за позовом Бердичівського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2011 року Бердичівський міський центр зайнятості звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом й просив стягнути з ОСОБА_4 1 281,68 грн. виплачених як допомога по безробіттю, посилаючись на приховування відповідачем факту реєстрації приватним підприємцем при зверненні до центру зайнятості.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2011 року позов задоволено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, позивач просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 20 квітня по 06 серпня 2009 року ОСОБА_4 перебував на обліку в Бердичівському міському центрі зайнятості та отримав за цей період допомогу по безробіттю в сумі 1 281,68 грн.

06 липня 2011 року складено акт №19 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». У ході розслідування встановлено, що на час надання статусу безробітного ОСОБА_4 був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, тобто відносився до зайнятого населення, про що не повідомив позивача.

Наказом Бердичівського міського центру зайнятості від 06 липня 2011 року №975 прийнято рішення про повернення коштів, виплачених ОСОБА_4, як допомога по безробіттю, у сумі 1 281,68 грн. та листом від 08 липня 2011 року запропоновано добровільно повернути незаконно отриману допомогу по безробіттю, проте кошти не повернуті.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що на час надання статусу безробітного відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець і не мав права на отримання допомоги по безробіттю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що рішенням господарського суду Львівської області від 07 березня 2007 року припинено 07 березня 2007 року підприємницьку діяльність суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 На час написання заяви про надання статусу безробітного державним реєстратором не було внесено до Єдиного державного реєстру запису про припинення підприємницької діяльності відповідача, а останній був впевнений, що його підприємницька діяльність припинена, тому відсутнє умисне невиконання обов'язків та зловживання ними.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); в інших випадках, встановлених законом.

У цій нормі процесуального права наведено вичерпний перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень.

У пункті 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що в інших випадках, встановлених законом, фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами у адміністративній справі за позовом суб'єктів владних повноважень.

Разом з цим, позивач не вказав закон, у якому зазначено про можливість звернення суб'єкта владних повноважень з таким адміністративним позовом до фізичної особи, а перелічені у пунктах 1 - 4 цієї норми випадки, коли особа може бути відповідачем у адміністративній справі за позовом суб'єкта владних повноважень, до предмета спору у справі, що розглядається, не відносяться.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року №307, чинного на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

Водночас за змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши допомогу по безробіттю, ОСОБА_4 набув право власності на неї, та йому як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними.

Отже, оскільки у справі, що розглядається спір виник щодо правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на виплачену центром зайнятості допомогу по безробіттю та стягнення цієї суми, то цей спір має приватно-правовий, а не публічний характер. А відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 22 вересня 2015 року по справі №21-1884а15.

Дану справу належить розглядати за правилами цивільного судочинства, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для закриття провадження в адміністративній справі.

Суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до помилкового висновку про необхідність вирішення справи по суті позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись статтями 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Бердичівського міського центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2011 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року скасувати, а провадження у адміністративній справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді: