Справа № 815/2459/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2459/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Вовченко O.A.,

судді Завальнюк І.В.,

судді Андрухів В.В.

секретар судового засідання Соколова М.С.,

за участі:

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_3,

представника позивачів - ОСОБА_6 (за ордером),

представника відповідача - Білоконь Н.О. (за довіреністю),

перекладача - Хамхард Непа Хабібрахман,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 25.03.2015 року № 226-15, від 26.10.2015 року № 780-15 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 27 квітня 2015 року звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року №226-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14 січня 2016 року до Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015 року №780-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 26.01.2016 року по справі №815/2459/15 позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 25.03.2015 року №226-15, від 26.10.2015 року №780-15 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту по адміністративним справам №815/2459/15 та №815/196/16 об'єднані в одне провадження з присвоєнням номеру об'єднаній адміністративній справі 815/2459/15.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили наступне.

Позивачі разом із родиною проживали в провінції Сар-е-Пуль на півночі Афганістану. ОСОБА_3 зазнав переслідування з боку антиурядового злочинного угрупування «Талібан», що мали на меті рекрутувати його до своїх лав проти волі останнього. Через що, маючи побоювання стосовно своєї безпеки, родина ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вимушена була покинути територію Афганістану. Позивачі вказують на те, що вони не можуть повернутися до батьківщини, оскільки досі зберігається небезпека нападів з боку радикально налаштованих осіб, які погрожують всім, хто не виконує їх вимоги, а отримати ефективний державний захист від дій таких осіб, на думку позивачів, неможливо. Таким чином, зазначено в адміністративних позовах, в Афганістані зберігається загроза життю і безпеці позивачів та їх родини. В Афганістані позивачі можуть зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням, їх може бути вбито, викрадено або піддано іншим видам нелюдського поводження.

Окрім того, у своїх пояснення, представник позивачів зазначає, що існує ризик переслідування позивача ОСОБА_3 за ознакою належності до певної соціальної групи - чоловіки та діти боєздатного віку. Це, на думку представника позивачів, підтверджується інформацією по країні походження. Щодо позивача ОСОБА_1, у поясненнях зазначено, що їй повинен бути наданий захист в Україні на підставі ст.4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як члену родини біженця.

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову (т.1 а.с.17-23, т.2 а.с.5-10), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяв вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що не має підстав вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

У судовому засіданні позивачі та представник позивачів, посилаючись на обставини, викладені у позовних заявах та поясненнях (т.1 а.с.4-7, 151-154, т.2 а.с.12-18), підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях до адміністративного позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів та представника відповідача, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Як вбачається з матеріалів особової справи (т.1 а.с.26-97), позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Афганістану, національність - таджичка, місце народження: Афганістан, м.Сарапуль, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова - дарі. Має середню освіту, яку здобула в школі «Медрессе» у м.Сарапуль (Афганістан). Одружена з гр. Афганістану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, має сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із якими прибула до України та сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, який народився в Україні. Позивач не є членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи інших організацій, з боку влади жодних погроз не отримувала.

В квітня 2013 року ОСОБА_1 виїхала з м.Сарапуль (Афганістан) в м.Кабул (Афганістан), де знаходилась місяць та проживала у сестри.

11 травня 2013 року ОСОБА_1 вирушила авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (Російська Федерація). У м. Москва (Російська Федерація) особа прибула 12.05.2013 року. На території Російської Федерації позивач знаходилась тиждень, після чого 18.05.2013 року автомобільним шляхом, нелегально, поза пунктом пропуску, потрапила до України (м. Одеса).

В Афганістані залишились проживати наступні родичі ОСОБА_1: мати - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає у м.Саріпул; батько-ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_6, проживає у м. Саріпул; сестра - ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_7; сестра - ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_8; сестра - ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_9; брат - ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_10, проживає у м. Мазарі Шаріф; брат - ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_11, проживає у м. Мазарі Шаріф; брат- ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_12, проживає у м. Саріпул,

Судом встановлено, що 05.06.2013 року ОСОБА_1 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №672-ОП про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.30-32).

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначила погрози з боку представників руху «Талібан».

Наказом №126 ГУДМС України в Одеській області від 07 листопада 2013 року, у відповідності до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2013ОД0343 (т.1 а.с.68).

Наказом №159 ГУДМС України в Одеській області від 31 грудня 2013 року, у відповідності до ч.8 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.76).

За результатами розгляду особової справи № 2013ОД0343 гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та проведених співбесід, Управлінням у справах біженців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області, на підставі п.4 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с.91-97).

Вказане рішення обґрунтувало тим, що до Управління не було надано жодного матеріального доказу, який би підтверджував слова заявниці стосовно побоювання переслідування з боку представників терористичного угрупування «Талібан» та можливе ректурування її чоловіка до зазначеного угрупування. Окрім того, ані під час анкетування, ані при проведення інтерв'ю заявниця не змогла довести існування будь-яких загроз власному життю чи певних побоювань на Батьківщині, які можуть бути розглянуті в площині надання їй додаткового захисту, а саме у вигляді застосування до неї смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Крім того, вказано у висновку, вся родина ОСОБА_1 залишилась проживати у рідному місті та знаходиться там у безпеці.

Судом встановлено, що відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішенням Державної міграційної служби України №226-16 від 25 березня 2015 року за результатами розгляду особової справи №2013ОД0343 був підтриманий вище зазначений висновок та відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено громадянці Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.27).

Позивач отримала повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №221 від 03 квітня 2015 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 21.04.2015 року (т.1 а.с.8) , не погодилася із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

З матеріалів особової справи (т.1 а.с.198-264) вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Афганістану, національність - таджик, є уродженцем м. Сарі-Пуль (Афганістан), за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідною мовою ОСОБА_3 є дарі, володіє також російською, пушту, урду, узбецькою мовами. Має освіту дев'ять класів, яку здобув у ліцеї Моджел Сарадж у м. Сарі-Пуль (Афганістан). Одружений з гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, має сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із якими прибув до України та сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4, який є уродженцем України. ОСОБА_3 працював майстром з ремонту взуття в Пакистані у період 2003-2009 років. Позивач не є членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи інших організацій, з боку влади жодних погроз не отримувала.

В березні 2013 року ОСОБА_3 виїхав з м.Сарі-Пуль (Афганістан) до м.Кабул (Афганістан) де знаходився місяць та проживав у родини дружини.

11 травня 2013 року ОСОБА_3 вилетів авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (Російська Федерація). У м. Москва (Російська Федерація) останній перебував тиждень. 19.05.2013 року автомобільним шляхом, нелегально, поза пунктом пропуску, ОСОБА_3 потрапив до України (м. Одеса).

В Афганістані у м. Сарі Пол залишились проживати наступні родичі позивача ОСОБА_3: мати - ОСОБА_20; батько ОСОБА_5.

05 червня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №673-ОП про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.212-214).

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначив погрози з боку представників руху «Талібан» та їх вербування до свого кола.

Наказом №129 ГУДМС України в Одеській області від 12 листопада 2013 року, у відповідності до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2013ОД0342 (т.1 а.с.234).

Наказом №4 ГУДМС України в Одеській області від 11 січня 2014 року, у відповідності до ч.8 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.242).

За результатами розгляду особової справи № 2013ОД0342 гр. Афганістану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та проведених співбесід, Управлінням у справах біженців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.256-264).

Вказане рішення Управління, зокрема, обґрунтувало тим, що зазначені ОСОБА_3 факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Афганістані як конвенційний біженець. Особа не була причетна до подій, через які мала б обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації. Отримання особистої серйозної шкоди в країні походження заявником не доведено, загроза загальної небезпеки в регіоні постійного проживання спростовується перевіреною інформацією по країні походження.

Рішенням Державної міграційної служби України №780-15 від 26 жовтня 2015 року за результатами розгляду особової справи №2013ОД0342 був підтриманий вище зазначений висновок та відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено громадянину Афганістану ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 207).

Позивач ОСОБА_3 отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №474 від 30 листопада 2015 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 25.12.2015 року (т.1 а.с.155, 199) , не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Відповідно до п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (пункт 1 частини першої статті 27 Закону) .

Згідно із ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANR) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів особових справ ОСОБА_1, ОСОБА_3 вбачається, що причиною виїзду позивачів з Афганістану було переслідування з боку представників терористичної групи «Талібан» та можливе рекрутування ОСОБА_3 до зазначеного угрупування.

Разом з цим, суд критично ставиться до зазначених обставин, оскільки за твердженнями позивачів в судових засіданнях у той час коли вони з сім'єю на місяць переїхали жити у м. Кабул там було безпечно. Причиною, яка слугувала підставою для переїзду позивачів з м. Кабул була лише та обставина, що там дорого жити та не можливо знайти роботу. У той же час, з наданих позивачами пояснень вбачається, що їх родичі, які на даний час проживають в Афганістані, не зазнають переслідування з боку радикального руху «Талібан».

Також, суд звертає увагу на те, що позивачі ніколи не брали участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавали переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи. Доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стосуються погроз з боку терористичної організації та ці обставини є підставою для звернення позивачів до офіційної влади країни з вимогою про їх захист, можливий переїзд до іншої місцевості в межах країни походження, тощо.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачі протягом тижня перебували в іншій безпечній країні - Російській Федерації, в яку потрапили легально на підставі національного паспорту та візи, проте, в цій країні позивачі не зверталися за наданням статусу біженця, оскільки, хотіли потрапити до України.

Після потрапляння до України, позивач не шукав найближчого територіального органу Державної міграційної служби для звернення за захистом в Україні, а цілеспрямовано їхав до м.Одеси, міста з розвинутою інфраструктурою, промисловим ринком, на якому можна працювати. Зазначене свідчить про те, що заявник не шукав притулку в Україні, а прибув з метою пошуку кращих економічних умов життя.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачі не обґрунтували неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивачів випливає, що реальними обставинами звернення позивачів до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивачів є надуманими, останні не навели факти та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятих відповідачем рішень при розгляді їх заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивачів, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваних рішень, якими позивачам було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3 до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 25.03.2015 року № 226-15, від 26.10.2015 року № 780-15 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текс постанови підписаний колегією суддів 19.04.2016 року.

Головуючий суддя Вовченко O.A.

Суддя Завальнюк І.В

Суддя Андрухів В.В.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 25.03.2015 року № 226-15, від 26.10.2015 року № 780-15 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту - відмовити.

19 квітня 2016 року.