Справа № 21-5406а15
Суддя: Коротких О.А.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоКоротких О.А.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Терлецького О.О., -

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) до закритого акціонерного товариства «Верхньодніпровський Агропостач» (далі - Товариство) про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року Фонд звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Товариства суму адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 11 439 грн 65 коп.

На обґрунтування позовних вимог Фонд зазначив, що Товариство відповідно до статті 20 Закону України від 21 березня 1991 року

№ 875-ХІІ «Про основи захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон

№ 875-ХІІ) за 1 робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, повинно до 16 квітня 2009 року самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції, що підтверджується звітом за формою 10-ПІ від 6 лютого 2009 року № 985 за 2008 рік.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 7 червня 2010 року позов задовольнив: постановив стягнути з Товариства на користь Фонду адміністративно-господарські санкції у розмірі 10 912 грн виходячи з того, що відповідач не довів факту вчинення ним усіх передбачених законодавством дій для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 22 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 серпня 2015 року, постанову суду першої інстанції скасував та у задоволенні позову відмовив виходячи із того, що відповідач вжив усіх належних заходів щодо працевлаштування інвалідів, що підтверджується відповідними доказами, а тому на нього не може бути покладена відповідальність, передбачена статтею 20 Закону № 875-ХІІ.

Не погоджуючись із ухвалою суду касаційної інстанції, Фонд звернувся із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 20 Закону № 875-XII, і просив скасувати ухвалу цього суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано. На обґрунтування заяви позивач додав копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 21 серпня 2014 року та 12 березня 2015 року (№№ К/800/29264/14, К/9991/42673/12 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що у задоволенні заяви Фонду слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Так, із рішення суду касаційної інстанції, від 21 серпня 2014 року на яке посилається заявник, обґрунтовуючи наявність інакшого правозастосування, вбачається, зокрема, що, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову та приймаючи нове - про його задоволення, суд виходив із того, що відповідач не виконав вимог Закону № 875-ХІІ, оскільки органи, які можуть сприяти працевлаштуванню, не повідомлялися належним чином про наявність вакансій протягом І півріччя 2011 року та ІV кварталу 2011 року.

В ухвалі від 12 березня 2015 року Вищий адміністративний суд України, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову та приймаючи нове - про його задоволення, виходив із того, що відповідно до чинного законодавства неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості за спірний період, є підставою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

У справі, що розглядається, суд касаційної інстанції, погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що оскільки відповідач ужив усіх залежних від нього заходів спрямованих на працевлаштування інвалідів, що підтверджується відповідними доказами, у зв'язку з цим на відповідача не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Колегія суддів дійшла висновку, що обставини, встановлені у справі, що розглядається, не є подібними до обставин, встановлених у справах, на рішення в яких посилається позивач, обґрунтовуючи різне правозастосування.

Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Враховуючи те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом України, не підтвердилися, у задоволенні заяви

позивача слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.А. Коротких
Судді:О.Ф. Волков
М.І. Гриців
О.В. Кривенда
В.Л. Маринченко
П.В. Панталієнко
О.Б. Прокопенко
О.О. Терлецький