Справа № 760/2291/16-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 760/2291/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Демидовська А.І. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А
20 квітня 2016 року м. Київ
колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді Земляної Г.В.
суддів Бистрик Г.М., Межевича М.В.
за участю секретаря Генчмазлумо І.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суді в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Солом`янського районного суду м.Києва від 17 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення одноразової грошової допомоги,
В С Т А Н О В И Л А :
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України, Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо непризначення йому одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей., а також стягнути з відповідачів солідарно недоплачену частину одноразової грошової допомоги у разі інвалідності у розмірі 698845 грн.
Постановою Солом`янського районного суду м.Києва від 17 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у разі ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги внаслідок настання ІІ групи інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Не погоджуючись з прийнятою постановою представник Міністерства оборони України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Так, в своїй апеляційній скарзі, представник відповідача посилається на ту обставину, що дія Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 не поширюється на позивача, так як вона набрала чинності з 01 січня 2014 року, тоді як інвалідність позивач отримав у 2009 році.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивач був звільнений з військової служби 27 травня 1980 року, є учасником бойових дій та інвалідом війни ІІ групи, приймав участь у бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан з 25 грудня 1979 року по 27 травня 1980 року, що підтверджується довідкою Тростянецького районного військового комісаріату Сумської області, копіями посвідчень та військового квитка позивача.
03 липня 2009 року позивачу встановлено інвалідність ІІІ групи у зв`язку із пораненням, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 03 липня 2009 року серії АС №064563.
02 вересня 2014 року позивачу встановлено інвалідність ІІ групи з 02 вересня 2014 року у зв`язку із пораненням, контузією та захворюванням, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 02 вересня 2014 року серії 10ААВ №919245.
Після чого ОСОБА_1 звернувся до Тростянецького районного військового комісаріату з заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги за встановлення ІІ групи інвалідності відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від №975 від 25.12.2013 року (надалі Порядок) у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Листом Тростянецького районного військового комісаріату №7 від 06.01.2016 року з посиланням на вих. Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 17 листопада 2015 року №248/3/6/3385, повідомлено позивача, що Міністерство оборони України відмовило ОСОБА_1 у виплаті вказаної допомоги.
Так, зі змісту листа №7 вбачається, що звернення позивача було опрацьовано комісаріатом в порядку Закону України «Про звернення громадян» та переадресовано на адресу Міністерства оборони України, як розпорядника бюджетних коштів для прийняття рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності.
Підставою для такої відмови, стала та обставина, що Постанова Кабінету Міністрів України від №975 від 25.12.2013 року набрала чинності з 01 січня 2014 року, тоді як з військової служби позивача звільнено в 1980 році, а інвалідність отримана у 2009 році, тому дія вищезгаданого Порядку на позивача не поширюється.
Не погоджуючись з відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Частиною ст.16 Закону №2011-XII (в редакції чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності ) було передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту 4 пункту 2 ст. 16 Закону №2011-XII (в редакції чинній на час встановлення ІІ групи інвалідності) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до підпункту «б» пункту 1 ст.16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.
Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року було затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок).
Пунктом 6 Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Пунктом 11 Порядку передбачено, що вiйськовослужбовець, вiйськовозобов`язаний та резервiст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разi настання iнвалiдностi чи втрати працездатностi без встановлення йому iнвалiдностi, подає уповноваженому органу такi документи:
- заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням iнвалiдностi чи часткової втрати працездатностi без встановлення iнвалiдностi;
- довiдку медико-соцiальної експертної комiсiї про встановлення групи iнвалiдностi або вiдсотка втрати працездатностi iз зазначенням причинного зв`язку iнвалiдностi чи втрати працездатностi.
До заяви додаються копiї:
- постанови вiдповiдної вiйськово-лiкарської комiсiї щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузiї, травми або калiцтва), захворювання;
- документа, що свiдчить про причини та обставини поранення (контузiї, травми або калiцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане iз вчиненням особою кримiнального чи адмiнiстративного правопорушення або не є наслiдком вчинення нею дiй у станi алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`янiння, або навмисного спричинення собi тiлесного ушкодження;
- сторiнок паспорта з даними про прiзвище, iм`я та по батьковi i мiсце реєстрацiї;
- документа, що засвiдчує реєстрацiю фiзичної особи у Державному реєстрi фiзичних осiб платникiв податкiв, виданого органом доходiв i зборiв (для фiзичної особи, яка через свої релiгiйнi переконання вiдмовляється вiд прийняття реєстрацiйного номера облiкової картки платника податкiв, офiцiйно повiдомила про це вiдповiдний орган доходiв i зборiв та має вiдмiтку в паспортi громадянина України, копiю сторiнки паспорта з такою НОМЕР_1 ).
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач до своєї заяви долучив усі належні документи, що передбачені пунктом одинадцятим зазначеного Порядку.
Підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової допомоги стала та обставина, що, на думку відповідача, дія Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 не поширюється на позивача, так як вона набрала чинності з 01 січня 2014 року, тоді як інвалідність позивач отримав у 2009 році.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з вказаним доводами відповідача, так як право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги. Тобто в цьому випадку саме з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року у справі №21-563а14 по справ з аналогічними правовідносинами, де визначено, що право на отримання допомоги виникає у військовослужбовця з моменту настання інвалідності, а низ моменту звільнення з військової служби. Крім того, визначено, що одноразова грошова допомога є компенсаційним механізмом соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Тому у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
Відповідно до ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Крім того, відповідно до п. 3 Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 02 вересня 2014 року позивачу встановлено інвалідність ІІ групи з 02 вересня 2014 року у зв`язку із пораненням, контузією та захворюванням, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Після встановлення ІІ групи інвалідності, позивач, вперше звернувся з заявою про призначення йому одноразової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Вказана обставина встановлена в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.
Тобто, позивач не отримував одноразову допомогу за встановлення йому ІІІ групи інвалідності (та не звертався за її призначенням) після первинного огляду.
Однак, колегія суддів зазначає, що дана обставина не позбавляє його права звернутись за призначенням такої допомоги при встановленні ІІ групи інвалідності та на її отримання.
З огляду на правову позицію Верховного Суду України, який пов`язує право отримання одноразової допомоги відповідно до норм Закону чинного на момент встановлення інвалідності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач при вирішенні питання про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги повинен був керуватися п. 6 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 чинної на час встановлення ІІ групи інвалідності.
Тобто, одноразова грошова допомога позивачу повинна була бути призначена та виплачена у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Посилання в судовому засіданні представника відповідача на ту обставину, що позивач не був військовослужбовцем збройних сил України, колегія суддів не приймає до уваги, так як на час бойових дій у Демократичній Республіці Афганістан, де позивач приймав участь за період з 25 грудня 1979 року по 27 травня 1980 року, взагалі не існувала такого формування як Збройні сили України, так як на той час Україна перебувала в складі СССР, однак, це не може бути правовою підставою для відмови в нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги за встановлення ІІ групи інвалідності.
Крім того, не можуть бути прийняті до уваги доводи представника відповідача, що рішення про відмову у нарахуванні та виплаті грошової допомоги приймалося не розпорядником коштів, а начальником Департаменту фінансів Міністерства оборони України, зважаючи на наступне.
Так, як зазначено вище та не заперечувалось сторонами по справі, позивач звернувся до відповідача про призначення та виплату йому грошової допомоги за встановлення ІІ групи інвалідності в порядку передбаченому чинним законодавством України та надав всі необхідні документи для прийняття рішення.
З наданих представником відповідача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції документів (на виконання ухвали суду про витребування документів) колегією суддів встановлено, що Департамент фінансів Міністерства оборони України всі отримані документи розглянув та відмовив позивачу у призначенні такої допомоги.
Тобто, самим відповідачем було допущено порушення процедури розгляду документів позивача та прийняття відповідного рішення.
Таким чином, позивач не повинен страждати через невірний чи такий, що не відповідає чинному законодавству України порядкок розгляду його звернення та прийняття відповідного рішення.
Таким чином, колегія суддів в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі.
При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову. Натомість оскаржувана Постанова суду ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 165, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Постанову Солом`янського районного суду м.Києва від 17 березня 2016 року - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Г.М. Бистрик

М.В. Межевич

Повний текст виготовлено 21 квітня 2016 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Межевич М.В.

Бистрик Г.М.