Справа № 826/22821/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 квітня 2016 року письмове провадження № 826/22821/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Голови Верховної Ради України Гройсмана Володимира Борисовича Апарату Верховної Ради України
третя особа проОСОБА_4 поновлення на роботі

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Голови Верховної Ради України Гройсмана Володимира Борисовича (далі - відповідач 1 або Голова ВР України), Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач 1 або Апарат ВР України), за участю ОСОБА_4 (далі - третя особа або ОСОБА_4.), в якому просив суд:

1. Визнати нечинним та скасувати розпорядження Голови ВР України від 03.07.2015 року №928 «Про внесення змін до штатного розпису Апарату Верховної Ради України» (далі - вимога 1).

2. Визнати нечинним та скасувати розпорядження Голови ВР України від 03.07.2015 року № 929 «Про призначення ОСОБА_4.» (далі - вимога 2).

3. Визнати нечинним та скасувати розпорядження Голови ВР України від 07.07.2015 року № 947 «Про внесення змін до розпорядження Голови Верховної Ради України від 19.04.2015 року № 536 «Про розподіл обов'язків між Керівником Апарату ВР України і заступниками Керівника Апарату ВР України» (далі - вимога 3).

4. Визнати нечинним та скасувати розпорядження Голови ВР від 08.09.2015 року №1260 «Про звільнення ОСОБА_1.» (далі - вимога 4).

5. Зобов'язати Голову ВР України та Апарат ВР України вчинити дії щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Керівника Апарату Верховної Ради України з 08.09.2015 року (далі - вимога 5).

6. Стягнути з Апарату ВР України на користь позивача суму заробітної плати за час вимушеного прогулу (далі - вимога 6).

7. Стягнути з Апарату ВР України на користь позивача 500 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями (далі - вимога 7).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачами усупереч чинного трудового законодавства, протиправно звільнено його з займаної посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, чим порушені його законні права та інтереси.

Представник відповідача 1 подав суду письмове клопотання про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 № 1, 2, 3 у зв'язку з пропущенням ним строку звернення до суду, встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, представник відповідача 1 подав суду письмові заперечення проти позову, в яких наголосив на безпідставності заявлених позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні, вважаючи звільнення позивача законним та проведеним у відповідності до вимог трудового законодавства.

Третя особа подала суду письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких просила суд відмовити в їх задоволенні в частині вимоги № 2, оскільки позивач не наділений правом оскаржувати прийнятий відносно третьої особи акт індивідуальної дії.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з неприбуттям у судове засідання третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час та місце судового розгляду, суд перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні.

Суд залишає без задоволення клопотання представника відповідача 1 про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 № 1 у зв'язку з пропущенням ним строку звернення до суду та поновлює позивачу відповідний процесуальний строк. З метою всебічного та повного дослідження обставин звільнення посадової особи за результатами реорганізації організації, установи, дослідження спірного розпорядження Голови ВР України від 03.07.2015 року № 928 є необхідним. Зазначена позиція, зокрема викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Також, залишає без задоволення клопотання представника відповідача 1 про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 № 2, 3 строк позивачем не пропущено. У справ відсутні будь-які докази повідомлення позивача про спірні розпорядження Голови ВР У країни від 03.07.2015 року № 929 та від 07.07.2015 року № 947 раніше, ніж за місяць до звернення з позовом до суду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Розпорядженням Голови ВР України від 08.11.2006 року № 1102 позивач був призначений на посаду заступника Керівника апарату ВР України та увільнений з посади заступника Керівника апарату ВР України - керівника Головного організаційного управління.

Розпорядженням Голови ВР України від 03.07.2015 року № 928 «Про внесення змін до штатного розпису Апарату ВР України» ліквідована посада заступника керівника Апарату Верховної Ради України з питань організаційного забезпечення діяльності ВР України та керівника Головного організаційного управління Апарату ВР України у кількості 2 штатних одиниць та введено посаду заступника Керівника Апарату ВР України - керівника Головного організаційного управління у кількості 1 штатної одиниці.

Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 03.07.2015 року № 929 на посаду заступника Керівника Апарату ВР України - керівника Головного організаційного управління призначено ОСОБА_4, увільнивши його з посади радника Голови ВР України, та розпорядженням від 07.07.2015 року № 947 «Про внесення змін до розпорядження Голови Верховної Ради України від 19.04.2015 року № 536 «Про розподіл обов'язків між Керівником Апарату ВР України і заступниками Керівника Апарату ВР України» внесені зміни (розділ 5 розподілу обов'язків викладено у новій редакції) у відповідне розпорядження в частині визначення обов'язків призначеного на посаду ОСОБА_4

08.07.2015 року комісією у складі керівника Управління кадрів Апарату ВР України, головного консультанта відділу кадрового забезпечення працівників Апарату ВР України, головного консультанта відділу кадрового забезпечення працівників Апарату ВР України Управління кадрів Апарату ВР України складено акт про те, що в їх присутності ОСОБА_1 - заступнику Керівника Апарату ВР України було запропоновано ознайомитися з попередженням про його можливе наступне звільнення з посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України відповідно до розпорядження Голови Верховної Ради України від 03.07.2015 року № 928 «Про внесення змін до штатного розпису Апарату Верховної Ради України», з чим ОСОБА_1 ознайомився, але відмовився підписати цей документ.

02.09.2015 року ОСОБА_1 було запропоновано вакантну посаду сектору прийому громадян Відділу з питань звернення громадян Апарату ВР України (пропозицію позивач отримав особисто 02.09.2015 року).

07.09.2015 року ОСОБА_1 додатково були запропоновані вакантні посади в Апараті ВР У країни, а саме: у Головному науково-експертному управлінні посади: завідувача відділу з гуманітарних і міжнародних питань, гармонізації законодавства з країнами ЄС та захисту прав людини, заступника завідувача відділу з питань цивільних і господарських відносин та підприємництва, головного наукового консультанта відділу з аграрних і екологічних питань та природокористування, головного наукового консультанта відділу з питань національної безпеки, оборони, правоохоронної діяльності та боротьби із злочинністю, старшого наукового консультанта відділу з соціальних питань та праці, старшого наукового консультанта відділу з аграрних і екологічних питань та природокористування; у Головному юридичному управлінні посади: головного консультанта відділу з питань конституційного, кримінального, адміністративного законодавства та судово-правової реформи, головного консультанта відділу обліку та систематизації законодавства, головного консультанта відділу з питань цивільного, податкового, бюджетного законодавства та підприємництва, головного консультанта відділу з питань екологічного, соціального та гуманітарного законодавства; в Управлінні справами посаду: головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення. Про прийняте рішення позивач мав поінформувати Управління кадрів Апарату ВР України до 08.09.2015 року (пропозицію позивач отримав особисто 07.09.2015 року).

Постановою об'єднаного профспілкового комітету Апарату ВР України від 07.09.2015 року № 56-1 «Про подання Керівника Апарату ВР України щодо дачі згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 - заступником Керівника Апарату ВР України» дана згода на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з скороченням посади заступника Керівника Апарату ВР України з питань організаційного забезпечення діяльності ВР України.

Враховуючи відмову позивача від запропонованих посад, розпорядженням Голови ВР України від 08.09.2015 року № 1026 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника Керівника Апарату ВР України у зв'язку із ліквідацією посади (пункт 1 статті 40 КЗпП України).

Вважаючи незаконним звільнення з займаної посади, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1, пунктів 2,5, частини 3 статті 88 Конституції України, Верховна Рада України обирає із свого складу Голову Верховної Ради України, Першого заступника і заступника Голови Верховної Ради України та відкликає їх з цих посад.

Голова Верховної Ради України, крім іншого: організовує роботу Верховної Ради України, координує діяльність її органів; організовує роботу апарату Верховної Ради України.

Голова Верховної Ради України здійснює повноваження, передбачені цією Конституцією, у порядку, встановленому Регламентом Верховної Ради України.

Згідно статті 7 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10.02.2010 року № 1861-VI, організаційне, правове, наукове, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення діяльності Верховної Ради, її органів, народних депутатів, депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді здійснює Апарат Верховної Ради.

Структура Апарату Верховної Ради затверджується більшістю голосів народних депутатів від конституційного складу Верховної Ради за поданням комітету, до предмета відання якого належать питання регламенту.

Апарат Верховної Ради діє на основі Положення про Апарат Верховної Ради, яке затверджується постановою Верховної Ради. Положення про структурний підрозділ Апарату Верховної Ради затверджується Головою Верховної Ради України.

Відповідно до пункту 4 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 року № 769 (у редакції розпорядження Голови Верховної Ради України від 20.11.2014 року № 734) штатний розпис Апарату та чисельність працівників структурних підрозділів Апарату затверджуються Головою Верховної Ради України.

Виходячи з наведеного в сукупності вбачається, що Голова ВР України наділений відповідними повноваженнями щодо затвердження штатного розпису Апарату Верховної Ради України, відповідно і зміни до нього, отже вимога позивача № 1 задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог позивача № 2, 3 суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки спірні розпорядження Голови ВР У країни від 03.07.2015 року № 929 та від 07.07.2015 року № 947 є актами індивідуальної дії по відношенню до третьої особи, отже можуть бути оскаржені лише третьою особою, що узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України у інформаційному листі від 01.06.2010 року № 781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ».

Щодо позовних вимог позивача № 4, 5, 6, суд зазначає наступне.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина 1 статті 3 КЗпП України).

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина 1 статті 21 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у разі, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Таким чином, розірвання трудового договору з працівником на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, зобов'язує власника або уповноважений ним орган під розписку попередити працівника особисто не пізніше ніж за два місяці до звільнення, одночасно запропонувавши працівникові іншу роботу на цьому ж підприємстві враховуючи переважне право на залишення на роботі.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що відповідачі намагалися виконати вимоги трудового законодавства щодо вручення позивачу під розписку попередження про можливе наступне звільнення, що підтверджується актом від 08.07.2015 року про відмову позивача підписати відповідне попередження.

В той же час, у порушення вимог статей 49-2 та 42 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення, відповідачами не пропонувалися позивачу інші посади з урахуванням критеріїв переважності його права на залишення на роботі. Такі дії були вчиненні відповідачами лише 02.09.2015 року та 07.09.2015 року, тобто за декілька днів до звільнення позивача з займаної посади заступника Керівника апарату ВР України.

Крім того, судом встановлено, що посади, які пропонувалися позивачу є нижчими ніж та, яку він обіймав, у той час, як згідно даних відповідача 2, у період з 01.06.2015 року по 09.09.2015 року вільною залишалась 1 посада заступника Керівника Апарату ВР України (з 3 таких же посад згідно штатного розпису з 01.03.2015 року), аналогічна посаді, яку обіймав позивач, проте, з незрозумілих суду причин, вона позивачу не пропонувалась.

Наведене вище та зібрані матеріали справи, також свідчать про те, що відповідачем 1 скорочено 1 (одну) з 3 (трьох) посад заступників Керівника апарату ВР України, за якою по розподілу обов'язків закріплено організаційне забезпечення діяльності ВР України, та яку обіймав позивач. При цьому роботодавець не використав наявну у нього можливість скоротити вільну посаду та перерозподілити обов'язки між працюючими за аналогічними посадами без порушення трудових прав позивача. Пояснень, щодо причин порушення прав позивача, суду не надано.

Таким чином, з огляду на обставини справи, наведені норми та наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що відповідачами при звільненні позивача допущенні порушення вимог трудового законодавства, зокрема, статей 49-2 та 42 КЗпП України, отже звільнення позивача є незаконним, а позовні вимоги № 1 підлягають задоволенню.

Згідно статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (постанова Верховного Суду України від 28.10.2014 року).

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача з займаної до такого звільнення посади, він підлягає поновленню саме на ній.

Також, виходячи з наведених норм, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.09.2015 року по день ухвалення судового рішення.

Середній заробіток визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку).

Згідно довідки відповідача 2 від 07.09.2015 року № 15/10-1318 (221443) середньоденна заробітна плата позивача становить 816,43 грн.

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» тривалість вимушеного прогулу позивача складає 161 робочий день, відповідно розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу складає 131 445,23 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення*кількість робочих днів вимушеного прогулу) та підлягає стягненню з Апарату ВР України.

В той же час, не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про стягнення з Апарату ВР України на його користь 500 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, виходячи з наступного.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого

самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже, факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В той же час, позивачем не доведено причинного зв'язку між його звільненням та виникненням у нього будь-яких фізичних та/або душевних страждань, погіршення самопочуття та/або здоров'я в цілому.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем не виконаний обов'язок щодо доказування правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Голови Верховної Ради України Гройсмана В.Б. від 08.09.2015 року № 1260 «Про звільнення ОСОБА_1.».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника Керівника Апарату Верховної Ради України з 08.09.2015 року.

4. Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.09.2015 року по день постановлення судового рішення в сумі 131 445,23 грн.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Керівника Апарату Верховної Ради України з 08.09.2015 року та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 18 777, 89 грн. звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій