Справа № 826/18590/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року м. Київ К/800/22112/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві
на постановуОкружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2015 року
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року
у справі№826/18590/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Солум»
до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві
провизнання нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Солум» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Солум») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень від 12 листопада 2014 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року, позов задоволено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року і постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу просив в її задоволенні відмовити.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Солум» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних звітних періодів за січень, березень та квітень 2014 року.

За результатами перевірки 29 жовтня 2014 року складено акт №289/26-59-15-02-27.

Згідно з висновками, викладеними в акті, податковим органом встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.1, 198.3, 198.4, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2, 200.3 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до неправомірного формування податкового кредиту по взаємовідносинам, які мають ознаки фіктивності з наступними контрагентами: ТОВ «Торгівельно-розважальний комплекс «МЕГА-СІТІ» (), ТОВ «Литий Камінь» (), ТОВ «Інженерно-будівельні рішення» ().

З урахуванням зазначених висновків, податковим органом 12 листопада 2014 року винесено податкові повідомлення - рішення:

№ про зменшення ТОВ «Солум» бюджетного відшкодування на загальну суму 10625610,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 2626402,50 грн.;

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 919728,75 грн., в тому числі за основним зобов'язанням - 735783 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 183945,75 грн.

Задовольняючи позовні вимоги платника податків, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про недоведеність та необґрунтованість висновків податкового органу щодо порушення податкового законодавства позивачем.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судами та підтверджується наявними у справі документами, підставою для висновків податкового органу про допущення позивачем порушень вимог податкового законодавства стало отримання відповідачем актів про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача, за результатами виконання договірних відносин з якими у ТОВ «Солум» виник податковий кредит, а у подальшому право на відшкодування податку на додану вартість.

Підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України закріплено, що податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-1539а15.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем (покупець) та ТОВ «Торгівельно-розважальний комплекс «Мега-Сіті» (продавець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 30 грудня 2013 року, згідно умов якого ТОВ «Торгівельно-розважальний комплекс «Мега-Сіті» передає, а покупець в особі представника приймає у власність нерухоме майно - нежиле приміщення № 1096 (в літ. А) першого поверху, загальною площею 2959,20 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, будинок 19.

На підтвердження реальності здійснення операції з купівлі-продажу вказаного нерухомого майна позивачем надано підписаний сторонами акт приймання-передачі нежилого приміщення від 30 грудня 2013 року, згідно якого продавець передав, а покупець прийняв у власність нерухоме майно. Перехід права власності на зазначене нерухоме майно від ТОВ «Торгівельно-розважальний комплекс «Мега-Сіті» до позивача в результаті виконання договору підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 грудня 2013 року.

Фактична оплата позивачем вартості зазначеного вище нерухомого майна підтверджується платіжним дорученням № 1597 від 30 грудня 2013 року на суму 34080000,00 грн., в тому числі ПДВ - 5680000,00 грн. Сплачена позивачем сума податку на додану вартість в результаті купівлі цього нерухомого майна підтверджується податковою накладною №51 від 31 грудня 2013 року, яку позивач і відніс до податкового кредиту.

Також, в перевіряємому періоді позивач здійснював операції з купівлі-продажу нерухомого майна з ТОВ «Литий Камінь», реальність яких підтверджується договорами купівлі-продажу машиномісця від 29 січня 2014 року, від 31 січня 2014 року, від 04 лютого 2014 року, від 11 лютого 2014 року, договорами купівлі-продажу нежитлового приміщення від 04 лютого 2014 року, від 14 лютого 2014 року, договорами купівлі-продажу нерухомого майна від 14.02.2014 року тощо.

Відповідно до умов кожного із зазначених договорів продавець (ТОВ «Литий Камінь») передає покупцю (ТОВ «Солум») у власність певний об'єкт нерухомого майна (машиномісце/нежитлове приміщення), а покупець зобов'язується сплатити продавцю вартість зазначеного об'єкта нерухомого майна разом з податком на додану вартість.

Перехід права власності на об'єкти нерухомого майна (машиномісця, нежитлові приміщення) від ТОВ «Литий Камінь» до позивача в результаті виконання договорів купівлі-продажу підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

На виконання умов укладених договорів контрагентом виписано податкові накладні. Оплата позивачем вартості об'єктів нерухомого майна (машиномісць, нежитлових приміщень) підтверджується платіжними дорученнями.

На обґрунтування відсутності у позивача права на податковий кредит за результатами укладення договорів з названими контрагентами, відповідач посилається на акт ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 07 травня 2014 року № 261/26-53-22-03-34290059 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Торгівельно-розважальний комплекс «Мега-Сіті» () щодо документального підтвердження господарських відносин з платниками їх реальності та повноти відображення в обліку податків за грудень 2013 року та акт ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у місті Києві №1330/26-59-22-07/31647631 від 28 травня 2014 року про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Литий камінь», у висновках якого зафіксовано про те, що правочини, укладені ТОВ «Литий камінь» з його іншими контрагентами порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіх осіб.

Судами першої та апеляційної інстанції наведені обґрунтування правомірно до уваги не прийняті, оскілки під час перевірки та розгляду справи в суді позивачем надано належним чином оформленні первинні документи, якими підтверджується реальне виконання договірних відносин, які мали місце у періоді, що підлягав перевірці, та за результатами яких сформовано податковий кредит.

Крім того, під час розгляду даної справи колегія суддів враховує положення статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Нормами частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, при розгляді Європейським судом з прав людини податкових спорів в мотивувальній частині рішення найчастіше застосовується стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Даною статтею гарантується право на мирне володіння своїм майном. У ній, зокрема, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У контексті податкових спорів (в т.ч. даного конкретного спору) позбавлення права отримати податкову вигоду (податковий кредит) розглядається як позбавлення власності.

Так, у своєму Рішенні від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

У Рішення цього ж суду у справі «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) наводяться висновки про те, що позбавлення податковим органом права платників податків ПДВ на податковий кредит/бюджетне відшкодування з причини виявлення зловживань з боку їхніх постачальників є порушенням статті 1 Протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Адже немає доказів залучення платника податку на додану вартість до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було відомо про таку діяльність його постачальників. В цьому випадку недотримується принцип пропорційності, тобто справедливого балансу між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізації яких здійснюється втручання держави.

Тим часом, порядок визначення суми податку, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) та строки проведення розрахунків визначені у статті 200 ПК України. Саме нормами зазначеної статті регулюються всі питання, пов'язані із порядком визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг.

З огляду на встановлення під час розгляду справи правомірності формування позивачем податкового кредиту, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо протиправності податкових повідомлень - рішень, а доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 210, 214, 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року у справі №826/18590/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна