Справа № 820/242/16
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

20 квітня 2016 р. №820/242/16

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

суддів - Мельникова Р.В., Нуруллаєва І.С.,

при секретарі судового засідання - Корнієнка А.Д.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника Міністерства юстиції України - Заінчковського Д.А.,

представника Головного територіального управління юстиції у Харківській області та третьої особи - Колотілової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа - начальник Головного територіального управління юстиції у Харківській області Чурсін Олександр Вікторович про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_1";

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25 грудня 2015 року;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на посаді;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що 08 лютого 2015 року позивач був рекомендований кадровою комісією Міністерства юстиції України для призначення на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Наказом Міністерства юстиції України від 12 лютого 2015 року № 282/к «Про переведення ОСОБА_1» з посади начальника Головного управління юстиції у Харківській області позивач був переведений на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області та працював на зазначеній посаді до 25 грудня 2015 року включно. 12 грудня 2015 року з метою захисту себе від незаконного звільнення та попередження можливого недобросовісного та протиправного використання Міністерством юстиції України недійсної Заяви «про звільнення за угодою сторін», витребуваної від позивача 08 лютого 2015 року, позивач у присутності нотаріуса оформив Заяву, в якій зазначив про відкликання вказаної Заяви «про звільнення за угодою сторін», витребуваної від позивача 08 лютого 2015 року, у якій він висловив прохання звільнити ОСОБА_1 із займаної посади з іншої підстави, а саме за власним бажанням з 21 грудня 2015 року. 18 грудня 2015 року керуючись наміром продовжити державну службу, позивачем було змінено рішення про звільнення із займаної посади за власним бажанням, у зв'язку з чим ОСОБА_1 у присутності нотаріуса було оформлено Заяву про відкликання заяви від 12 грудня 2015 року в частині, що стосувалася звільнення позивача із займаної посади 21 грудня 2015 року. Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про те, що станом на 25 грудня 2015 року не було досягнуто жодної угоди щодо звільнення позивача, а його дійсним волевиявленням було продовження державної служби на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Позивач зазначив, що всупереч наведеним обставинам та незважаючи на відсутність правових підстав для звільнення позивача, 25 грудня 2015 року до приміщення Головного територіального управління юстиції у Харківській області прибув директор Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України Грибань Сергій Олександрович та ознайомив позивача із наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року №4542/к «Про звільнення ОСОБА_1» за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1.

Позивач вважає наказ Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року №4542/к «Про звільнення ОСОБА_1» таким, що виданий з порушенням норм Конституції та законів України, за відсутності законної підстави, недобросовісно та без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, отже таким, що не відповідає вимогам частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим оскаржуваний наказ має бути визнаний протиправним і скасований, а позивач поновлений на публічній службі.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник Міністерства юстиції України у судовому засіданні проти позову заперечував, вказав на обґрунтованість та законність дій відповідача, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У запереченнях на адміністративний позов зазначив, що звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін відбулось у повній відповідності до чинного законодавства України, яким унормовано порядок такого звільнення. ОСОБА_1 виявив бажання припинити трудовий договір саме за угодою сторін, тому на підставі власноручно написаної ним заяви був виданий наказ про його звільнення та з цим наказом ОСОБА_1 ознайомлений безпосередньо у день звільнення, про що свідчить підпис позивача. Застереження/зауваження у розписці про ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом відсутні. При цьому, згода Міністра юстиції України як суб'єкта призначення/звільнення на звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін надана шляхом накладення на заяві ОСОБА_1 резолюції «До наказу. П.Д.Петренко» (з використанням відповідного штампу) та власноручного підпису Міністра юстиції України. Таким чином, угода сторін про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України досягнута сторонами 10.12.2015 року та підтверджена в подальшому шляхом видання наказу Міністерства юстиції України про звільнення ОСОБА_1 від 25.12.2015 № 4542/к.

Також, представник відповідача зазначив, що при припиненні трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення працівника за власним бажанням, можливості відкликання працівником заяви про звільнення не передбачено. Крім того, підстав для відкликання заяви від 08.02.2015 у ОСОБА_1 не було, враховуючи відсутність факту подання 08.02.2015 такої заяви.

Таким чином, на думку відповідача, наказ Міністерства юстиції України від 25.12.2015 № 4542/к «Про звільнення ОСОБА_1» з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Представник відповідача - Головного територіального управління юстиції у Харківській області та третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечував, вказав на обґрунтованість та законність дій відповідача, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У запереченнях на адміністративний позов, відповідач підтримав позицію Міністерства юстиції України та просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 23.09.2014 року № 2088/к ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Головного управління юстиції у Харківській області. Відповідно до наказу Головного управління юстиції у Харківській області від 02.10.2014 року № 529/4 "Про початок роботи ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління юстиції у Харківській області" ОСОБА_1 приступив до роботи начальника з 02.10.2014 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» ліквідовано Державну реєстраційну службу України та Державну виконавчу службу України та покладено на Міністерство юстиції України завдання і функ ції з реалізації державної політики в даних сферах.

На підставі вищевказаної постанови Міністерством юстиції України було видано наказ від 30.01.2015 року №115/5 «Деякі питання діяльності територі альних органів Міністерства юстиції України», за змістом якого, головні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Киє ві та Севастополі перейменовані на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5 Головне управління юстиції у Харківській області перейменовано на Головне територіальне управління юстиції у Харківській області.

За результатами незалежного тестування та співбесіди, 08 лютого 2015 року позивача було рекомендовано кадровою комісією Міністерства юстиції України для призначення на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

З наявних матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства юстиції України від 12 лютого 2015 року № 282/к «Про переведення ОСОБА_1» позивача було переведено з посади начальника Головного управління юстиції у Харківській області на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

На підставі вказаного наказу Міністерства юстиції України, Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області було прийнято наказ від 14.02.2015 року №305/к "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 12 лютого 2015 року № 282/к "Про переведення ОСОБА_1"

До Департаменту кадрової роботи та державної служби надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення його за угодою сторін з ухвальною резолюцією Міністра юстиції України, яка була отримана директором департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України Грибанем С.О. 10.12.2015 року.

Згідно з Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженою наказом Міністерства юстиції від 03.08.2015 № 1405/5, після підготовки та візування проект наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення ОСОБА_1» був поданий на підпис Міністру юстиції України разом із заявою ОСОБА_1

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2015 року № 4542/к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області 25.12.2015 року за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. На підставі даного наказу, Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області було прийнято наказ від 25.12.2015 № 3760/к "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_1".

Не погоджуючись із позицією та рішеннями відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Спірні відносини регулюють норми Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю України, Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі - Положення про Міністерство юстиції).

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

При цьому за угодою сторін, тобто за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, припиняється як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір (наприклад, контракт).

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Саме тому звільнення називається «за згодою сторін» - така згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи. Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пункт 1 статті 36 КЗпП, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Статтею 30 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Згідно з підпунктом 15 пункту 12 Положення про Міністерство юстиції, звільнення з посади керівників територіальних органів Мін'юсту належить до повноважень Міністра юстиції України.

Припинення трудового договору застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі.

Тобто, при згоді власника або уповноваженого ним органом задовольнити прохання працівника про його звільнення трудовий договір може бути припинений за угодою сторін.

Угода сторін є однією з підстав припинення трудового договору. Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. При цьому законодавством не передбачено обов'язкового оформлення письмового документа, що ініціює звільнення (заяви працівника або повідомлення роботодавця), тому ініціатива щодо звільнення може бути висловлена працівником або роботодавцем іншій стороні усно, згідно листа Міністерства соціальної політики України від 04.04.2014 року №60/06/186-14.

Заяви про призначення, переміщення на іншу посаду, звільнення з посади оформляються власноручно (Порядок ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 731 (далі - Порядок № 731), порядок подачі працівником заяви про звільнення законодавством не встановлено.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року № 4, від 26.10.1995 року № 18, від 25.05.1998 року № 15) роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін).

Крім того, згідно п. 18 вищезазначеної постанови Пленуму, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було власноручно написано заяву про припинення трудового договору за угодою сторін, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи. З показань свідка ОСОБА_8 та показань позивача, допитаного в якості свідка, судом встановлено, що вказана заява про звільнення була написана позивачем саме 08.02.2015 року.

Колегія суддів зазначає, що заява про звільнення від 08.02.2015 року була написана від імені начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1, однак останній був призначений на вказану посаду 12 лютого 2015 року згідно з наказом Міністерства юстиції України № 282/к.

Крім того, вказана заява містить суттєві недоліки, а саме вона не містить строку, з якого трудовий договір припиняється за взаємною згодою сторін, з огляду на вказаний факт суд приходить до висновку, що між сторонами у даному випадку не досягнуто згоди про звільнення позивача з підстав ст. 36 п.1 КЗпП України.

Відносно поданих позивачем заяв від 12.12.2015 року про відкликання заяви «про звільнення за угодою сторін», витребуваної від позивача 08 лютого 2015 року, у якій позивач висловив прохання звільнити його із займаної посади з іншої підстави, а саме за власним бажанням з 21 грудня 2015 року та заяви від 18.12.2015 року про відкликання заяви від 12 грудня 2015 року в частині, що стосувалася звільнення позивача із займаної посади 21 грудня 2015 року, суд зазначає наступне.

У разі написання заяви про звільнення у порядку ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за згодою сторін, чинним законодавством не передбачена можливість продовження роботи протягом двох тижнів та відкликання працівником заяви про звільнення, а тому заяви позивача від 12.12.2015 року та 18.12.2015 року не приймаються судом до уваги, оскільки не створюють юридичних наслідків.

При цьому суд зауважує, що факт подання позивачем відповідних заяв свідчить про відсутність свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, в свою чергу відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін чи звільнитись на інших підставах.

Під час розгляду справи колегією суддів було встановлено, що з письмових заперечень представника Міністерства юстиції України та наданих пояснень визначити дату та спосіб надходження до Міністерства юстиції України, заяви, яка була використана у якості підстави для видання оскаржуваного наказу неможливо, а зазначено лише, що 10.12.2015 року до Департаменту кадрової роботи та державної служби надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення його за угодою сторін.

Відповідно до п.30.3.1. Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 року №973/5, реєстрація документів - це фіксація факту створення або надходження документа шляхом проставлення на ньому умовного позначення - реєстраційного індексу з подальшим записом у реєстраційних формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів провадиться з метою забезпечення їх обліку, контролю виконання і оперативного використання наявної в документах інформації.

Згідно положень п.30.3.3. вказаної Інструкції, реєстрації підлягають всі документи, що потребують обліку, виконання й використання з довідковою метою (розпорядчі, планові, звітні, обліково-статистичні, бухгалтерські, фінансові тощо), як ті, що створюються і використовуються в Міністерстві, так і ті, що надходять. На документах, які надійшли до Міністерства, проставляється вхідний номер. Він має вигляд реєстраційного штампа, який проставляється на нижньому полі першого аркуша документа праворуч (на листах - відповідях) та штрих-коду на листах, які пройшли комп'ютерну реєстрацію. Основним принципом реєстрації документів є однократність.

Колегія суддів зазначає, що в порушення наведених законодавчих норм, заява позивача про звільнення за угодою сторін не містить доказів її реєстрації, що не дає змоги встановити дату подання заяви про звільнення, через який структурний підрозділ, коли та через кого з посадових осіб і яким чином вона була спрямована на резолюцію Міністру юстиції України.

Щодо згоди Міністра юстиції України як суб'єкта призначення/звільнення на звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін, яка надана шляхом накладення на заяві ОСОБА_1 резолюції «До наказу. П.Д.Петренко» (з використанням відповідного штампу) та власноручного підпису Міністра юстиції України, суд зазначає наступне.

Пунктом 16 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України визначено, що резолюція - це напис на документі, зроблений керівництвом Міністерства, що містить вказівки щодо виконання документа. Резолюція складається з таких елементів: прізвище, ініціали виконавця (виконавців), зміст доручення, термін виконання, особистий підпис Міністра або його заступників, дата. На документах з термінами виконання, які не потребують додаткових вказівок, у резолюції зазначається: виконавець, підпис автора резолюції, дата.

Судом встановлено, що резолюція не містить ані дати проставлення такої резолюції (дати вчинення підпису), ані будь-якої вказівки на погоджену дату звільнення.

З наведеного, суд приходить до висновку що вказані дії свідчать про звільнення позивача саме з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.40 КЗпП), а не з підстав, зазначених у наказі про звільнення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що угода сторін про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України не була досягнута сторонами, що свідчить про протиправність наказу Міністерства юстиції України про звільнення ОСОБА_1 від 25.12.2015 № 4542/к.

Отже, відповідач порушив права та охоронювані законом інтереси позивача, у зв'язку із чим наказ Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_1", є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню позовну вимогу про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25 грудня 2015 року.

Оскільки судовим розглядом справи доведено протиправність звільнення позивача, що спричинило вимушений прогул, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовної вимоги про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на посаді.

В частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягають до негайного виконання, відповідно до п. 2-3 частини 1 статті 256 КАС України

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Положеннями частини 1 статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 24, 71, 94, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа - начальник Головного територіального управління юстиції у Харківській області Чурсін Олександр Вікторович про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_1".

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25 грудня 2015 року.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2015 року по 20.04.2016 року у розмірі 16667,37 грн. (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят сім гривень 37 копійок).

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25.04.2016 року.

Головуючий суддя Полях Н.А.

суддя Мельников Р.В.

Нуруллаєв І.С.