Справа № 2а-1670/506/12
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоСамсіна І.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Терлецького О.О.,
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представників: позивача - Харченко О.В.,

відповідача - Павловича Д.М.,

прокурора - Балан Н.Ю., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Атол» (далі - ТОВ) до Полтавської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Полтавській області (далі - ОДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и л а:

ТОВ звернулося до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ОДПІ від 10 листопада 2011 року № .

Суди встановили, що у період з 5 вересня по 14 жовтня 2011 року фахівці ОДПІ провели документальну планову виїзну перевірку ТОВ з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 липня 2010 року по 30 червня 2011 року.

За результатами перевірки 21 жовтня 2011 року складено акт № 851/23/30296771 (далі - Акт), згідно з висновками якого у ході перевірки встановлено порушення ТОВ підпункту 7.6.3 пункту 7.6 статті 7 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (був чинним на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 334/94-ВР), статті 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та статті 15 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (був чинним на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2181-ІІІ), а саме: ТОВ завищило витрати від операцій з цінними паперами, зокрема, за І квартал 2011 року на суму 18 995 000 грн.

На підставі висновків Акта ОДПІ 10 листопада 2011 року прийняла податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу зменшила суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на суму 18 995 000 грн.

На думку податкового органу, на дати придбання векселів загальною вартістю 18 995 000 грн, що припадали на ІІІ квартал 2005 року та ІІ квартал 2007 року, у ТОВ виникло право на відображення в окремому податковому обліку фінансових результатів операцій з цінними паперами витрат на придбання цінних паперів. При цьому як на правову підставу для формування витрат з придбання цінних паперів на дату оприбуткування товарів податковий орган послався на підпункт 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94-ВР.

Вважав, що оскільки позивач витрати в окремому обліку протягом строку давності у 1095 днів, визначеного у статті 15 Закону № 2181-ІІІ, не відобразив, то він втратив таке право.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 11 квітня 2012 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 2 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 9 лютого 2015 року, скасував постанову суду першої інстанції, позов задовольнив: скасував податкове повідомлення-рішення ОДПІ від 10 листопада 2011 року № .

Не погоджуючись із ухвалою суду касаційної інстанції, ОДПІ звернулась із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме: підпунктів 7.6.1, 7.6.3, 7.6.4 пункту 7.6 статті 7, підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94-ВР.

На обґрунтування заяви про перегляд судового рішення ОДПІ посилається на рішення Вищого адміністративного суду України від 24 червня 2010 року та 21 січня 2013 року (справи №№ К-21711/07, К/9991/56781/12 відповідно).

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України перегляд Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися виключно з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Обставини справи, що розглядається, відмінні від обставин, встановлених у справах, на рішення в яких посилається заявник, обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 9 лютого 2015 року.

Так, у справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції без змін, зазначив, що оскільки абзаци перший-третій підпункту 7.6.1 пункту 7.6 статті 7 Закону № 334/94 -ВР припускають неоднозначне (множинне) трактування змісту права платників податку на прибуток відобразити в окремому податковому обліку фінансових результатів операцій з цінними паперами витрати на придбання цінних паперів щодо дати виникнення такого права, застосуванню підлягає підпункт 4.4.1 пункту 4.4 статті 4 Закону № 2181-ІІІ, згідно з яким у разі коли норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Крім того, для окремого податкового обліку фінансових результатів операцій з цінними паперами мають значення фактичне понесення витрат на придбання цінних паперів та отримання доходу з їх продажу і відображення витрат не у періоді, коли вони виникли, а у періоді, в якому було отримано доход та в якому визначався фінансовий результат операцій з цінними паперами, зазначене не впливає на такий фінансовий результат і його не змінює.

До того ж суд апеляційної інстанції достовірно встановив, що позивач діяв відповідно до податкових роз'яснень, наданих Державною податковою адміністрацією України.

Посилання податкового органу на необхідність дотримання позивачем при відображенні витрат з придбання цінних паперів вимог пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94 -ВР є безпідставним, оскільки цією нормою закону визначаються дати збільшення валових витрат у загальному податковому обліку господарських операцій і ця норма не поширюється на операції з цінними паперами, фінансовий результат за якими відображається в окремому обліку на підставі пункту 7.6 статті 7 Закону № 334/94 -ВР.

У постанові Вищого адміністративного суду України від 24 червня 2010 року (справа № К-21711/07), наданій на підтвердження неоднакового правозастосування, касаційний суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що суди не звернули уваги на те, що згідно із абзацами першим, третім підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (був чинним на час виникнення спірних відносин) сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду; при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Тобто, в силу вимог вказаного Закону у зв'язку із виникненням 29 березня 2006 року у позивача від'ємного значення чистої суми податкового зобов'язання 34 724 грн з цієї суми враховується на погашення податкового боргу, який виник за вересень 2004 року (з урахуванням збільшення податкових зобов'язань за цей звітний період уточнюючим розрахунком № 123658).

Отже, за наявності порушення позивачем встановлених Законом № 2181 -ІІІ граничних строків сплати узгоджених сум податкових зобов'язань з податку на додану вартість податковим органом правомірно були застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі, що відповідає вимогам підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181 -ІІІ.

У постанові Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2013 року (справа № К/9991/56781/12) касаційний суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що згідно з підпунктом 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94-ВР датою збільшення валових витрат є дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг).

Як установили суди згідно з матеріалами справи, списання коштів з банківських рахунків позивача не було, що підтверджується банківськими виписками карток по рахунках 377, 685, тобто у позивача існувала заборгованість по страхових платежах на кінець відповідних податкових періодів: за 2007 рік - 139 920 грн 3 коп., за 2008 рік - 520 889 грн 93 коп.

Відповідно до підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181-ІІІ у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону , такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

Як установили суди попередніх інстанцій, податковий орган суму штрафних санкцій розрахував неправильно, правильна сума штрафу повинна складати 59 085 грн, а не 59 486 грн 40 коп.

Аналізуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що податкове повідомлення-рішення від 17 вересня 2009 року № /2/19150 у частині нарахування суми штрафу у розмірі 401 грн є незаконним, а в іншій частині - законним та обґрунтованим.

Аналіз правозастосування у наведених рішеннях суду касаційної інстанції дозволяє дійти висновку, що йдеться про застосування одних і тих самих норм матеріального права, але різне вирішення справ ґрунтується на відмінних між собою фактичних обставинах, правильність встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України. Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Ураховуючи те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, та керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви Полтавської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Полтавській області відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

ГоловуючийІ.Л. Самсін
Судді:О.Ф. ВолковМ.І. Гриців
О.В. КривендаВ.Л. Маринченко
П.В. ПанталієнкоО.Б. Прокопенко
О.О. Терлецький