Справа № 1170/2а-1755/11
Суддя: Т.М. Кармазина
Дата ухвалення: 2011-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2011 року Справа № 1170/2а-1755/11

Кіровоградський окружний адміністративний суд

у складі: головуючого судді Кармазиної Т.М.

за участю секретаря Сириці І.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кіровограді справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Світловодської обєднаної державної податкової інспекції про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Світловодської обєднаної державної податкової інспекції № від 11.04.2011р..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення Світловодської обєднаної державної податкової інспекції є незаконним, необґрунтованим та безпідставним. Оскільки, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 повністю відображено у своєму бухгалтерському та податковому обліку операції щодо отримання від ПП „Стилет-Юг послуг перевезення вантажу та фільтрації олії соняшникової, факт придбання яких підтверджується видатковими та податковими накладними, а також подальшого їх використання в господарській діяльності.

Також, позивач посилався на те, що під час здійснення господарських операцій, сторонами яких є позивач та ПП „Стилет-Юг, даний контрагент позивача перебував у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, та мав свідоцтво платника податку на додану вартість.

Крім того, посилався на те, що жодний правочин, укладений ним з ПП „Стилет-Юг недійсним у встановленому законом порядку визнано не було.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі із зазначених підстав.

Представники відповідача в судовому засіданні в обґрунтування заперечень проти позову посилалися на правомірність прийняття податковим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Оскільки, позивачем, в порушення п.1.7 ст.1, пп.пп.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість безпідставно включено до податкового кредиту суму 1907656 грн. 07 коп. по операціям з ПП „Стилет-Юг, в рамках укладених угод, які визнані недійсними. Тому, на думку податкового органу, підлягає донарахуванню податок на додану вартість в розмірі 11650 грн. по фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, як різниця між зменшеними податковими зобовязаннями (по ТОВ „Омегаінвестагро, ПП „Оліяр) та податковим кредитом по операціях з ПП „Стилет-Юг за грудень 2010р.. Крім того, посилалися на те, що сума податку на додану вартість, яка підлягає донарахуванню позивачу, визначена по господарським операціям фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та ПП „Стилет-Юг, а саме по договорам про надання транспортних послуг та фільтрації олії соняшникової.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Світловодської міської ради 12.09.2001р., про що свідчить копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія В02 №527165 (а.с.11) та є платником податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом №100200763 про реєстрацію платника податку на додану вартість. (а.с.14)

Відповідно до акту Світловодської обєднаної державної податкової інспекції №65/1710- від 29.03.2011р. про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаєморозрахунках з контрагентами постачальниками та з контрагентами покупцями за період з 01.12.2010р. по 31.12.2010р., перевіркою встановлено порушення позивачем вимог ч.1 та ч.5 ст.203, ч.1 та ч.2 ст.215, ст.626, ч.1 ст.628, ст.ст.629, 655, 656, 658, 662, ч.2 ст.689, ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України та п.1.7 ст.1, пп.пп.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість від 03.04.1997р. №168/97-ВР (далі за текстом Закон №168/97-ВР), що полягало у безпідставному включенні фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до податкового кредиту суми 1907656 грн. 07 коп. по операціям з ПП „Стилет-Юг, в рамках укладених угод, які визнані недійсними. (а.с.16-38)

На підставі даного акту перевірки Світловодською обєднаною державною податковою інспекцією прийнято податкове повідомлення-рішення № від 11.04.2011р., згідно якого податковим органом збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 14562 грн. 50 коп., в тому числі основний платіж 11650 грн. та фінансові санкції у розмірі 2912 грн. 50 коп. (а.с.15).

Судом встановлено, та не заперечувалось представниками відповідача в судовому засіданні, що позивач протягом перевіряємого періоду перебував у фінансово-господарських відносинах з ПП „Стилет-Юг. Зокрема, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Замовник) укладено з ПП „Стилет-Юг (Виконавець) договір перевезення №01/12-Г від 01.12.2010р., згідно якого позивачем отримано від останнього послуги перевезення вантажу автомобільним транспортом Виконавця (а.с.46-47).

Факт отримання позивачем від ПП „Стилет-Юг вищезазначених послуг підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме податковими накладними №1244 від 01.12.2010р., №1245 від 02.12.2010р., №1255 від 09.12.2010р., №1261 від 13.12.2010р., №1274 від 23.12.2010р., №1275 від 24.12.2010р., №1284 від 29.12.2010р. (а.с.109, 115, 129, 141, 173, 175, 185), та актами здачі-прийняття наданих послуг №0001244 від 01.12.2010р., №0001245 від 02.12.2010р., №0001255 від 09.12.2010р., №0001261 від 13.12.2010р., №0001274 від 23.12.2010р., №0001275 від 24.12.2010р., №0001284 від 29.12.2010р. (а.с.108, 114, 128, 140, 172, 174, 184)

Позивачем за отримані послуги внесено в касу ПП „Стилет-Юг вартість отриманих послуг, про що свідчать квитанції до прибуткових касових ордерів (а.с.218, 220, 222, 225, 228).

Крім того, судом встановлено, що протягом перевіряємого періоду фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Замовник) укладено з ПП „Стилет-Юг (Виконавець) договір надання послуг від 01.12.2010р., згідно якого Замовник доручає, а Виконавець зобовязується виконати послуги щодо фільтрації соняшникової олії (а.с.51).

Факт отримання позивачем від ПП „Стилет-Юг даних послуг підтверджується податковими накладними №1259 від 11.12.2010р., №1266 від 16.12.2010р., №1269 від 20.12.2010р., №1271 від 22.12.2010р., №1272 від 23.12.2010р. (а.с.139, 157, 163, 169, 171), та актами здачі-прийняття наданих послуг №0001259 від 11.12.2010р., №0001266 від 16.12.2010р., №0001269 від 20.12.2010р., №0001271 від 22.12.2010р., №0001272 від 23.12.2010р. (ас.138, 156, 162, 168, 170).

Позивачем за отримані послуги внесено в касу ПП „Стилет-Юг вартість отриманих послуг, про що свідчать квитанції до прибуткових касових ордерів (а.с.221, 223, 224, 225).

Вищезазначені податкові накладні позивачем включено до складу податкового кредиту за грудень 2010 року, що встановлено податковим органом при перевірці фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні.

Згідно ст.1 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999р. №996-XIV (далі за текстом Закон №996-XIV) первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1, 2 ст.9 Закону №996-XIV встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, враховуючи наведені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що підставою для бухгалтерського обліку господарської операції щодо отримання позивачем у ПП „Стилет-Юг послуг протягом грудня 2010 року, згідно договорів з даним контрагентом, є належні первинні документи, які містять всі необхідні реквізити та відповідають вимогам, встановленим чинним законодавством для первинних документів, які фіксують факт здійснення даної господарської операції.

Відповідно до пунктів 1.6, 1.7 статті 1 Закону №168/97-ВР податкове зобов'язання - загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом; податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону №168/97-ВР податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, або придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі, при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що для віднесення платником податку до податкового кредиту суми податку на додану вартість необхідно, зокрема, підтвердити відповідними бухгалтерськими документами факти отримання товару (послуги) та його оплати, а також наявність мети отримання послуг, повязаної із подальшим використанням отриманих послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону №168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно п.7.1 ст.7, пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону №168/97-ВР поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість. При здійсненні господарської операції у момент виникнення податкових зобовязань продавця складається податкова накладна у двох примірниках.

Відповідно до пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону №168/97-ВР платник податку зобовязаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: порядковий номер податкової накладної; дату виписування податкової накладної; повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ціну поставки без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону №168/97-ВР податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила, підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або персональними чеками у межах граничної суми, встановленої Національним банком України для готівкових розрахунків, є належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від отримувача таких товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та податкового номера постачальника.

Згідно пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону №168/97-ВР, датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Із зазначеного вище слідує, що підставою зарахування сплаченого податку до податкового кредиту відповідного звітного періоду, є наявність передбачених законом бухгалтерських документів, що підтверджують факти отримання товару (послуги) та його оплати, а також наявність мети отримання товару (послуги), повязаної із подальшим використанням отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника.

Суд також враховує, що наявність вищевказаних законодавчо визначених обставин для формування податкового кредиту є обов'язковою, але, не є безумовною підставою для визнання правомірності такого формування за умови, якщо податковий орган доведе, що відомості у документах, на підставі яких вони сформовані, не відповідають дійсності, в тому числі, коли господарські операції з придбання товару (робіт, послуг) не мали реального характеру.

Судом встановлено, що також не спростовується і в акті перевірки, що ПП „Стилет-Юг, станом на час укладення договорів з позивачем та їх виконання, був платником податку на додану вартість.

Посилання податкової в акті перевірки на те, що свідоцтво платника ПДВ ПП „Стилет-Юг анульовано 10.03.2011 року, судом не приймається до уваги, оскільки господарські взаємовідносини позивача з ПП „Стилет-Юг були в грудні 2010р.. Щодо ланцюгів, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 мав господарські правовідносини лише з ПП „Стилет-Юг, а не з ТОВ „АВ Груп, ТОВ „ФМП-Лак та іншими, на які посилався представник відповідача, вказуючи на те, що позивач являється третім платником в ланцюгу постачання.

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону 168/97-ВР платника податку визначено, як особу, яка згідно із цим Законом зобовязана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особу, яка імпортує товари на митну територію України.

Згідно з п.10.2 ст.10 Закону 168/97-ВР платники податку відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Також, необхідно зазначити, що відповідно до пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону 168/97-ВР право платника податку на податковий кредит ставиться в залежність від отримання податкової накладної, а не від сплати його контрагентами податку до бюджету та їх знаходження за юридичними адресами після здійснення господарських операцій.

Із наведеного вбачається, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції, не впливає на формування податкового кредиту покупцем.

Крім цього, і практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, свідчить про те, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього субєкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007р. у справі „Інтерсплав проти України).

Порушення кримінальної справи відносно службових осіб контрагента позивача не може бути підставою для висновку про нікчемність укладених угод, оскільки відсутні докази того, що вина службових осіб ПП „Стилет-Юг доведена вироком суду, який набрав законної сили.

Податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Враховуючи те, що факт придбання позивачем у ПП „Стилет-Юг послуг протягом перевіряємого періоду, згідно договорів з даним контрагентом, підтверджується належними первинними бухгалтерськими документами, суд дійшов висновку про фактичне підтвердження наявності у позивача підстав для віднесення суми сплаченого даним контрагентом ПДВ до податкового кредиту.

При цьому, суд критично оцінює твердження відповідача, що фінансово-господарські договори між позивачем та ПП „Стилет-Юг є нікчемними.

Так, станом на час укладення позивачем з даним контрагентом договорів та їх виконання, дана юридична особи були зареєстрована в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. (а.с.52)

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України).

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових

наслідків, що обумовлені ним.

При цьому підставою недійсності правочину у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно статті 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

В судовому засіданні відповідачем не було надано доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочинів недійсними.

Згідно статті 216 ЦК України до моменту визнання правочину недійсним або нікчемним правові наслідки, а саме те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю не настають.

Посилання відповідача на частини 1, 5 статтю 203, статтю 215 є безпідставними, так як зазначені норми можуть використовуватися лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку.

Інших підстав визнання правочину нікчемним діюче законодавство не передбачає.

Недійсність правочинів між позивачем та контрагентом не визнана в судовому порядку, у звязку з чим, факти, викладені в акті перевірки, не можуть бути належними доказами наявності порушень позивачем вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України відносно того, що укладені ним у грудні 2010 року правочини з контрагентом не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, та є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Аналізуючи наведені норми, можна дійти висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені підприємством правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі позовної заяви зацікавленої особи після повного та всебічного судового розгляду. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідачем не наведено доказів, що свідчили б, що договори про надання послуг, сторонами яких є позивач та ПП „Стилет-Юг були укладені з метою, що суперечить інтересам держави, в тому числі, в частині ухилення від сплати податків в передбаченому законодавством обсязі та отримання незаконної податкової вигоди.

Договори між позивачем та „Стилет-Юг є дійсними та не були оскаржені в судовому порядку, таким чином вони є такими, на підставі яких виникли права і обовязки сторін даних угод.

До того ж, відповідачем не доведено, що ПП „Стилет-Юг було створено з відома або за участі позивача, з метою ухилення від оподаткування, порушення економічних інтересів держави щодо несплати встановлених законом податків.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що представник відповідача в судовому засіданні не зміг пояснити чому сума збільшення грошового зобовязання позивача з податку на додану вартість згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення (основний платіж) становить саме 11650 грн. та не надав суду відповідного розрахунку.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність збільшення податковим органом позивачу суми грошового зобовязання з податку на додану вартість на суму 11650 грн. та застосування до останнього фінансових санкцій у розмірі 2912 грн. 50 коп..

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем по справі, як суб'єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов'язку щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

На підставі аналізу встановлених обставин і правовідносин, що їм відповідають, суд дійшов висновку про неправомірність прийняття Світловодською обєднаною державною податковою інспекцією податкового повідомлення-рішення № від 11 квітня 2011 року

Позивачем заявлено позовну вимогу щодо визнання нечинним податкового повідомлення-рішення Світловодської обєднаної державної податкової інспекції № від 11.04.2011р., яке прийнято відносно конкретної фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, а отже є актом індивідуальної дії.

Проте, системний аналіз статей 105, 162, 171 КАС України дає підстави вважати, що даний спосіб захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб може стосуватись, виключно, оскарження нормативно - правових актів, оскільки у разі визнання протиправним (незаконним) акт індивідуальної дії є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий акт, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, - втрачає чинність після набрання рішенням суду законної сили.

Таким чином, враховуючи положення ч.2 ст.11 КАС України, а також те, що оскаржуване позивачем рішення є актом індивідуальної дії, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог в частині визнання даного рішення нечинним, визнавши оскаржуване рішення протиправним.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Таким чином, судові витрати у розмірі 03 грн. 40 коп., здійснені позивачем, підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 86, 94, 159-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним податкове повідомлення-рішення Світловодської обєднаної державної податкової інспекції № від 11 квітня 2011 року.

Присудити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 з Державного бюджету України судові витрати в сумі 03 грн. 40 коп..

Постанова суду набирає законної сили в порядку, встановленому ст.254 КАС України.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, копія якої одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15.11.2011р..

Cуддя підпис

З оригіналом згідно:

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду ОСОБА_5