Справа № 1513/1573/12
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року м. Київ К/800/8252/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2014р. у справі № 1513/1573/12 за позовом ОСОБА_4 до Кілійської міської ради Одеської області, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом про визнання незаконним рішення Кілійської міської ради Одеської області № 213-V-12 від 25.01.2007р. в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_5 земельної ділянки, загальною площею 975 кв.м. по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуване рішення порушує її права на отримання у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2, площею 1170 кв.м., на яку згідно рішення Кілійської міської ради від 30.06.2006р. № 34-V-3 позивачу наданий дозвіл на складання технічної документації. Частина цієї земельної ділянки, площею 305 кв.м., самовільно захоплена ОСОБА_6, та включена до складу земельної ділянки, площею 975 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яка оскаржуваним рішенням виділена ним у власність.

Постановою Кілійського районного суду Одеської області від 02.09.2013р. позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Кілійської міської ради № 213-V-12 від 25.01.2007р. в частині безоплатної передачі у приватну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_5 земельної ділянки, загальною площею 975 кв.м. по АДРЕСА_1.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2014р. постанову Кілійського районного суду Одеської області від 02.09.2013р. скасовано. Прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2014р. надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про її скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Кілійської міської ради від 30.06.2006р. № 34-V-3 надано згоду на складання ОСОБА_4 технічної документації на земельну ділянку, загальною площею 1170 кв.м., по АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

Раніше зазначеною ділянкою користувалася гр.ОСОБА_8, проте, рішенням Кілійської міської ради від 30.06.2006р. № 33-V-3 право користування земельною ділянкою цією особою припинено в зв'язку із руйнуванням будинку та зараховано зазначену земельну ділянку у землі житлової та громадської забудови.

Частина цієї земельної ділянки, а саме ділянка, площею 305 кв.м., фактично використовується ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які є власниками житлового будинку із надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, та на ній розміщені певні господарчі споруди. Згідно технічного паспорта на домоволодіння АДРЕСА_1 житловий будинок із господарськими спорудами за документами розташований на ділянці площею 600 кв.м., фактично - на земельній ділянці, площею 975 кв.м.

25.01.2007р. Кілійська міська рада прийняла рішення № 213-V-12, яким безоплатно передала у приватну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 975 кв.м. по АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку.

Домоволодінням АДРЕСА_1 ОСОБА_6 володіють на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2004р., в якому зазначено, що житловий будинок з надвірними спорудами розташований на земельній ділянці, площею 600 кв.м.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5, як власники житлового будинку АДРЕСА_1 правомірно користуються земельною ділянкою, площею 600 кв.м., яка зазначена у договорі купівлі-продажу. Однак, враховуючи, що міською радою до часу надання ОСОБА_4 згоди на складання технічної документації на суміжну земельну ділянку, не приймалось рішення щодо передачі ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 375 кв.м., на якій частково розташовані придбані ними господарчі споруди, відповідачем неправомірно прийнято оскаржуване рішення.

Натомість суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог вмотивував свої висновки тим, що відповідач, передаючи ОСОБА_5 безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 975 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування будинку та господарських будівель на підставі оскаржуваного рішення № 213-V-12 від 25.01.2007р., діяв у межах наданих повноважень та відповідно до закону.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час придбання ОСОБА_6 житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1) під час переходу права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Згідно з ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Змістом частин 1, 2 ст. 120 ЗК передбачено, що зазначена норма закріплювала самостійні правові режими права власності на земельну ділянку та права власності на розташовані на цій земельній ділянці об'єкти нерухомості, згідно з якими перехід права власності на будівлю та споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою безумовного (автоматичного) переходу права власності на всю земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Отже, при переході права власності на будівлю, право власності чи користування земельною ділянкою під цією будівлею переходить не автоматично, а за відповідним рішенням уповноважених органів у встановленому чинним законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селиш, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Органами, уповноваженими розпоряджатися землями в межах населених пунктів, є відповідні сільські, селищні, міські ради відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Статтею 116 ЗК України передбачено право громадян на отримання у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, в т.ч. шляхом приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, а також одержання їх в межах норм безоплатної приватизації.

Аналіз наведених норм права дає підстав для висновку, що оскільки домоволодіння АДРЕСА_1 фактично розташовано на земельній ділянці, площею 975 кв.м., а не на 600 кв.м., як зазначено в договорі купівлі-продажу, ОСОБА_6 обґрунтовано просили від Кілійської міської ради передати їм у приватну власність земельну ділянку, площею саме 975 кв.м.

В свою чергу відповідач, передаючи ОСОБА_6 безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 975 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування будинку та господарських будівель на підставі оскаржуваного рішення № 213-V-12 від 25.01.2007р., діяв у межах наданих повноважень та відповідно до закону. Інше становище потягло б за собою порушення прав власності ОСОБА_6 на господарські споруди під літ. «Д», «Е», «Ж», які розташовані на земельній ділянці, площею 305 кв.м., яка увійшла до складу земельної ділянки, площею 1170 кв.м., на яку відповідачем дана згода ОСОБА_4 на складання проектної документації на підставі рішення від 30.06.2006р. № 34-V-3.

Надання Кілійською міською радою згоди ОСОБА_4 на складання проектної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_2 на підставі рішення 30.06.2006р. № 34-V-3 не перешкоджало відповідачу в подальшому у прийнятті рішення № 213-V-12 від 25.01.2007р. про передачу ОСОБА_6 безоплатно у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1, оскільки надання дозволу на складання технічної документації на земельну ділянку не означає обов'язку для міської ради надати в подальшому у власність особи земельну ділянку того ж розміру.

Колегія суддів також враховує рішення Кілійського районного суду Одеської області від 01 грудня 2009 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.06.2010р., у справі № 2-1678/2009, яким в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено. Зустрічну позовну заяву відповідачів задоволено частково. ОСОБА_4 зобов'язано не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено,

«ОСОБА_6 та ОСОБА_5 придбали житловий будинок з будівлями та спорудами АДРЕСА_1 29 грудня 2004 року з земельною ділянкою 600мІ. Попереднім власником зазначеного будинку ОСОБА_10 допущено самозахват 375 мІ, де ним збудовано господарчі споруди. Рішенням Кілійської міськради від 25 січня 2007 року ОСОБА_5 безкоштовно передано у власність земельну ділянку площею 975 м2.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Виходячи з викладеного суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 не є власником або постійним користувачем земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2, тому вимоги ОСОБА_4 до відповідачів ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки вони не вчиняли жодних протиправних дій щодо порушень прав позивачки.

Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 згідно рішення Кілійської міськради № 213-V-12 на законних підставах приватизована ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які, як землекористувачі мають право на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.».

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно зі ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції повно і правильно встановлені фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін і вірно застосовано до них норми матеріального права.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Згідно із ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: