Справа № 2а-13005/12
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2016-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року м. Київ К/800/33715/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Лосєва А.М.

за участю секретаря судового засідання: Савченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року

у справі № 2-а-13005/12/2070

за позовом Державного підприємства «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року, адміністративний позов Державного підприємства «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар» (далі - ДП «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар»; позивач) до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби (далі - СДПІ по роботі з ВПП у м. Харкові ДПС; відповідач) задоволено в повному обсязі. Скасовано податкове повідомлення-рішення № від 04 вересня 2012 року. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ДП «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар» 2 146,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі СДПІ по роботі з ВПП у м. Харкові ДПС, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить повністю скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року, ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в позові.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - без змін.

Крім того, СДПІ по роботі з ВПП у м. Харкові ДПС заявлено клопотання про заміну відповідача у справі - СДПІ по роботі з ВПП у м. Харкові ДПС на Спеціалізовану державну податкову інспекцію з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів у зв'язку з реорганізацією, яке згідно із статтею 55 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає задоволенню.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову виїзну перевірку ДП «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість, плати за землю, збору за першу реєстрацію транспортного засобу, податку на доходи фізичних осіб, збору за користування радіочастотним ресурсом України за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2012 року, податку на прибуток підприємств, екологічного податку, плати за користування надрами, збору за спеціальне використання води за період з 01 січня 2012 року по 31 березня 2012 року та валютного законодавства за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2012 року, за результатами якої складено акт № 349/43-1/30034023 від 28 серпня 2012 року.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 04 вересня 2012 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 3 261 517,50 грн. (2 174 345,00 грн. - основний платіж, 1 087 172,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

За наслідками адміністративного оскарження, названий акт індивідуальної дії залишено без змін.

Перевіркою встановлено порушення підприємством пункту 189.1 статті 189, пунктів 198.5, 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) у зв'язку з: безпідставним невиключенням зі складу податкового кредиту шляхом здійснення умовного продажу сум податку на додану вартість, сплачених у ціні придбаних у Приватного підприємства «Енергія-К-2008» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Трубремонт» ремонтних робіт основних засобів, які перебували в його господарському віданні та передані в концесію Товариству з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» за рішенням Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на підставі договору від 20 квітня 2012 року; неправомірним включенням до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у загальному розмірі 40 908,47 грн. на підставі податкових накладних, які оформлено не належним чином, а саме - виявлено недоліки в заповненні скороченої назви ДП «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар» (наявні орфографічні та інші помилки); безпідставним включенням до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі 936,34 грн., непідтвердженої податковою накладною.

Задовольняючи адміністративний позов у повному обсязі, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Як з'ясовано судами та по суті не заперечується податковим органом, позивач придбавав ремонтні роботи основних засобів, які перебували в його господарському віданні, для підтримки цих засобів у належному стані з метою використання за призначенням для здійснення своєї статутної діяльності.

За договором комерційної концесії, в свою чергу, одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг (стаття 1115 Цивільного кодексу України).

В розглядуваній ситуації відповідно до умов концесійного договору від 20 квітня 2012 року майно ТОВ «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» (користувачеві) передано його власником - Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, а не ДП «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар», яке не було стороною договору. Тобто, фактично позивачем здійснено повернення майна, що знаходилось у нього на праві господарського відання, а не операцію з передачі майна в концесію, як наголошує відповідач.

В свою чергу, за правилами підпункту 197.1.16 пункту 197.1 статті 197 ПК України звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з безоплатної передачі в державну власність чи комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність об'єктів усіх форм власності, які перебувають на балансі одного платника податку і передаються на баланс іншого платника податку, якщо такі операції проводяться за рішенням Кабінету Міністрів України, центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, прийнятим у межах їх повноважень.

Не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і приписи пункту 198.5 статті 198 ПК України, відповідно до якого якщо у подальшому придбані товари/послуги, основні виробничі засоби фактично використовуються в операціях, які не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування відповідно до цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (за винятком випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу), то з метою оподаткування такі товари/послуги, основні виробничі засоби вважаються проданими у податковому періоді, на який припадає таке використання, у тому випадку, якщо платник податку скористався правом на податковий кредит за цими товарами/послугами, основними виробничими засобами.

Датою використання товарів/послуг, основних виробничих засобів вважається дата визнання витрат відповідно до розділу III цього Кодексу.

В свою чергу, за правилами підпункту 153.4.2 пункту 153.4 статті 153 ПК України з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом, не включаються до витрат кошти або майно, надані платником податку, зокрема, на підставі договорів концесії, комісії, консигнації, довірчого управління, схову (відповідального зберігання) або згідно з іншими цивільно-правовими договорами, що не передбачають передачі права власності на таке майно іншій особі, з урахуванням положень пункту 153.7 цієї статті.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли цілком обґрунтованого висновку про відсутність у податкового органу правових підстав для збільшення підприємству суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за цим епізодом.

При наданні оцінки правомірності включення позивачем до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у загальному розмірі 40 908,47 грн., слід враховувати, що згідно з пунктом 201.6 статті 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

В свою чергу, при оцінці відповідності заповнення податкових накладних вимогам чинного законодавства необхідно враховувати, що окремі недоліки в їх заповненні не тягнуть за собою втрату податковими накладними статусу належних податкових документів, якими вони є в силу пункту 201.6 статті 201 ПК України.

Податкові накладні є належними та підтверджують право покупця на податковий кредит і в тому разі, якщо вони заповнені з окремими недоліками, що зумовлені, зокрема, результатом описок чи механічних помилок, проте при цьому дають змогу ідентифікувати продавців, містять достатні дані про зміст господарських операцій, підтверджують фактичність здійснення таких операцій та інші обставини, що підлягають відображенню в податковому обліку.

Відтак недоліки в заповненні назви покупця товарів/послуг (позивача у справі) в податкових накладних не призводять до неможливості ідентифікації факту та змісту господарських операцій, за умови належного заповнення інших реквізитів податкових накладних та реального здійснення відповідних операцій, які призвели до об'єктивної зміни складу активів платника податку-покупця, як з'ясовано судами в даній ситуації, та, відповідно, не тягнуть втрати ними статусу належних податкових документів.

Вирішуючи питання про обґрунтованість доводів відповідача про незаконність включення підприємством до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі 936,34 грн., суди встановили, що позивачем в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних та додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2012 року допущено описку в частині неправильного зазначення постачальника за податковою накладною № 12 від 03 лютого 2012 року (вказано Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області замість Комунального підприємства «Чугуївська міська друкарня»). Реальний характер зазначеної операції підтверджується належним чином оформленими первинними документами та СДПІ по роботі з ВПП у м. Харкові ДПС під сумнів не постановлена.

Відтак, позбавлення ДП «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар» права на податковий кредит за цих обставин є безпідставним, позаяк нормами ПК України не обмежено право на формування платником податкового кредиту з податку на додану вартість допущенням ним у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних описок.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Замінити в даній справі відповідача - Спеціалізовану державну податкову інспекцію по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби її правонаступником - Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів.

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Лосєв А.М.