Справа № 810/1011/16
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2016-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 квітня 2016 року Справа № 810/1011/16

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Харченко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доІрпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області
провизнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 30.11.2015 № 82219-17 та 30.11.2015 № 82210-17.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання з транспортного податку у загальному розмірі 50000 грн. 00 коп., на думку позивача, прийняті відповідачем з порушенням норм матеріального права та не відповідають вимогам закону, висновки контролюючого органу стосовно наявності у неї обов'язку сплачувати у 2015 році вказаний податок є помилковими, а тому оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що посадові особи Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем правомірно, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У судове засідання, призначене на 08.04.2016, позивач та представник відповідача не з'явились, були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Матеріали справи містять заяву позивача про розгляд справи за його відсутності (а.с. 23).

Частиною четвертою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Беручи до уваги ту обставину, що про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з'явився, враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Судом встановлено, що позивач є власником легкових автомобілів TOYOTA LAND CRUISER 150 (реєстраційний номер НОМЕР_2; рік випуску: 2013; об'єм двигуна 3956 см3), та INFINITI FX37 (реєстраційний номер НОМЕР_3; рік випуску: 2012; об'єм двигуна 3696 см3). Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (а.с. 14, 15).

У листопаді 2015 року Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області прийняті податкові повідомлення-рішення від 30.11.2015 № 82219-17 та 30.11.2015 № 82210-17, якими відповідно до приписів підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання з транспортного податку у загальному розмірі 50000 грн. 00 коп., з розрахунку 25000 грн. 00 коп. за кожний легковий автомобіль, що перебуває у власності фізичної особи.

Не погоджуючись із рішеннями, прийнятими Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області, позивач оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів з 1 січня 2011 року регулюються Податковим кодексом України.

Так, Податковий кодекс України визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, яким внесено зміни до низки нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у сфері оподаткування.

Вказаним Законом, зокрема, запроваджено транспортний податок.

Так, відповідно до підпункту 265.1.2 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2015) транспортний податок є складовим елементом податку на майно, який в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього Кодексу належить до місцевих податків.

Платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування (підпункт 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України).

У свою чергу, згідно з приписами підпункту 267.2.1 пункту 267.2 та підпункту 267.3.1 пункту 267.3 статті 267 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см., а базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування.

Відповідно до пункту 267.4 цієї статті, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

При цьому, згідно із приписами підпункту 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

В силу приписів пункту 10.2 статті 10 та пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків і зборів, у тому числі в частині транспортного податку, приймають в межах своїх повноважень сільські, селищні, міські ради.

Згідно з приписами підпунктів 12.3.4 та 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

У разі, якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Суд звертає увагу на те, що статтею 5 Податкового кодексу України визначено порядок співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами, відповідно до якого для регулювання відносин у сфері справляння податків і зборів, застосовуються поняття, правила та положення, які встановлено Податковим кодексом України.

Водночас, частиною третьою статті 27 Бюджетного кодексу України передбачено, що Закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим, крім передбаченого Законом України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку".

Вказане положення Бюджетного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що з урахуванням вимог чинного законодавства, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Оскільки Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII прийнятий після 15.07.2014 та набрав чинності 01.01.2015, орган місцевого самоврядування мав право прийняти рішення про встановлення ставок транспортного податку не раніше 2016 року.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи (стаття 58 Конституція України).

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 акцентував увагу на тому, що викладена вище конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише тих законів та нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності людини і громадянина (фізичної особи).

Як вбачається з матеріалів справи, Бучанська міська рада Київської області 29.01.2015 прийняла рішення № 2056-65-VI, яким відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII встановила ставку транспортного податку у м. Буча.

Зі змісту рішення вбачається, що воно набирає чинності з 01.01.2015, тобто зі зворотною дією у часі.

У зв'язку з цим суд зазначає, що рішення Бучанської міської ради Київської області від 29.01.2015 № 2056-65-VI не відповідає приписам статті 58 Конституції України.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі стабільності, згідно з яким зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Зазначений принцип визнано законодавцем однією з основних засад податкового законодавства.

Принцип стабільності, який закріплено у положеннях Податкового кодексу України, є елементом правового регулювання. Вказаний принцип не лише окреслює правила нормотворення у сфері оподаткування, а й визначає обсяг прав та обов'язків учасників правовідносин у такій сфері.

Будь-який платник податків в Україні, спираючись на принцип стабільності, має право на незмінність режиму оподаткування, елементів податків, які ним сплачуються, протягом бюджетного року, та, як результат, - на визначеність умов здійснення ним тієї чи іншої оподатковуваної діяльності, чи діяльності, пов'язаної з виникненням об'єкта оподаткування.

У випадку ж зміни законодавцем елементів податків протягом такого року, такий платник має право та обов'язок (з урахуванням способу та змісту здійснених змін, враховуючи наявний у платника обов'язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Податковим кодексом України та законами з питань митної справи) виконувати свої зобов'язання відповідно до закону із тими межами свободи, які допускаються.

Під час офіційного з'ясування всіх обставин у справі, враховуючи значний обсяг законодавчої бази, яка регулює податкові правовідносини у сфері справляння транспортного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість наведених вище правових норм, суд також дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків.

Відповідно до підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, до податкового законодавства закладено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Пунктом 56.21 статті 56 цього Кодексу передбачено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Під час прийняття рішення у даній справі суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 (остаточне від 07.10.2011) у справі "Серков проти України" (заява № 39766/05) та від 03.10.2013 (остаточне від 03.01.2014) у справі "Юрій Ілларіонович Щокін проти України" (заява № 4299/03), які в силу приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, застосовуються судами України як джерело права.

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини встановив порушення державою Україна статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні множинності тлумачень прав та обов'язків такого платника, суд дійшов висновку про відсутність підстав для обмежувального тлумачення підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи, що твердження контролюючого органу про наявність у позивача обов'язку сплачувати у 2015 році транспортний податок були спростовані, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення рішення від 30.11.2015 № 82219-17 та 30.11.2015 № 82210-17 є протиправними та підлягають скасуванню.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 551 грн. 21 коп., підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Податкові повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 30.11.2015 № 82219-17 та 30.11.2015 № 82210-17, - визнати протиправними та скасувати.

3. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на користь ОСОБА_1 витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Харченко С.В.