Справа № 803/3850/15
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Справа № 876/730/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В.,Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Бедрій Х.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 28.12.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області, Ліквідаційної комісії при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

09.12.2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним та просив визнати протиправним наказ по управлінню МВС України у Волинській області за № 322о/с від 05.11.2015 року про звільнення прапорщика міліції ОСОБА_1 - інспектора патрульної служби Любомльського районного відділу з 06.11.2015 року та скасувати даний наказ. Зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області чи його правонаступника територіального органу поліції Волинської області виконати всі необхідні дії по допуску ОСОБА_2 на добір на посаду поліцейського у відповідності вимогам Закону України «Про Національну поліцію».

В обґрунтування вимог зазначає, що наказ начальника УМВС України у Волинській області №322 о/с від 05.11.2015 року, яким його було звільнено у запас з постановкою на військовий облік за скороченням штатів у відповідності до пункту 63 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС та відповідно до пп. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» є незаконним.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 28.12.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням позивачем - ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зокрема звертає увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивач мав намір продовжувати службу та 04.11.2015 року подав заяву на ім'я начальника УМВС у Волинській області через начальника Любомльського відділення, проте дана заява була повернута в Любомльському райвідділі 06.11.2015 року, а наказ про звільнення винесено 05.11.2015 року. Вважає, що такі дії свідчать про те, що його заява-рапорт керівництвом Любомльського райвідділу міліції свідомо не була передана в обласне управління МВС у Волинській області.

Просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. При цьому колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що позивач - ОСОБА_1 перебував на посаді інспектора патрульної служби Любомльського районного відділу УМВС України у Волинській області.

Наказом начальника УМВС України у Волинській області №322 о/с від 05.11.2015 року ОСОБА_1 було звільнено у запас з постановкою на військовий облік, у зв'язку з скороченням штатів, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 63 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зокрема зазначив, що позивач з 07.08.2015 року по 06.11.2015 року та з 07.11.2015 року по даний час з рапортом щодо звільнення з ОВС в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не звертався, також в судовому засіданні будь-яких належних доказів щодо продовження служби в Національній поліції не подав.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивач був звільнений за скороченням штатів наказом начальника УМВС України у Волинській області №322 о/с від 05.11.2015 року «По особовому складу» на підставі подання начальника Любомльського РВ УМВС України у Волинській області від 05.11.2015 року про звільнення інспектора патрульної служби Любомльського РВ ОСОБА_1 через скорочення штатів за п. 63 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ правомірно.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані роботодавцем, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників.

Таке звільнення відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Для проведення скорочення чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов'язаний : обґрунтувати необхідність скорочення штату та звільнення, скласти і затвердити новий штатний розпис, до якого не заносяться посади, які скорочено, попередити працівників, посади яких скорочуються, персонально про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці (ст. 49-2 КЗпП), одночасно з попередженням про звільнення за скороченням штату запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ст. 49-2 КЗпП).

Орган, що провів звільнення зобов'язаний повідомити Державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівників із зазначенням їх професій, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці (ст. 49-2 КЗпП). Після закінчення двомісячного попереджувального строку видати наказ про звільнення. В день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення з роботи і провести з ним розрахунок у встановлені законом строки (ст.47 КЗпП). На вимогу працівника видати довідку про його роботу на підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати (ст.49 КЗпП). В день звільнення виплатити працівникові всі суми, що належать йому від підприємства (заробітну плату, вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку, компенсацію за невикористану відпустку). Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ст.116 КЗпП).

Відповідно ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно ст. 1. Кодексу законів про працю України, передбачено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України, визначено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Колегія суддів зазначає, що 02 липня 2015 року прийнятий Закон України «Про Національну поліцію» та 06 серпня 2015 року вперше опублікований в газеті «Голос України». В розділі XI прикінцевих та перехідних положень даного закону зазначено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Відповідно до п. 8 Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9 Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

П. 10. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Враховуючи, що Закон України «Про Національну поліцію» опубліковано 06.08.2015 р. в газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін щодо попередження про можливе звільнення слід рахувати з 07.08.2015 р. та протягом 3-х місяців з моменту набрання чинності відповідних положень Закону, особа могла виявити бажання працювати у поліції.

Матеріалами справи встановлено, що в період з 05.11.2015 року ОСОБА_1 був звільнений з посади інспектора патрульної служби Любомльського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Отже, оскільки позивач в зазначений період не перебував у трудових відносинах із МВС України, він був позбавлений можливості подати заяву (рапорт) про подальше перебування на посадах в органах внутрішніх справ до 06.11.2015..

Як вбачається з матеріалів справи та пояснення старшого інспектора Любомльського ВП ГУНП у Волинській області, що були представлені у суді апеляційної інстанції, рапорт позивача від 04.11.2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ України, у зв'язку з переходом на службу в Головне управління Національної поліції у Волинській області, не був реалізований, оскільки його повернули позивачу без жодних пояснень, чим порушили право позивача на подання заяви про звільнення та подальше працевлаштування.

Відповідно до пункту 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» прийнято рішення про ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

Відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідач ГУ МВС України у Волинській області з 5 листопада 2015 року перебуває у стані припинення. Проте на момент розгляду справи запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення юридичної особи ГУ МВС України у Волинській області не внесено.

Отже, колегія суддів вважає, що позивач в порядку пункту 24 Положення №114 підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Управління МВС у Волинській області вчинити необхідні дії по допуску ОСОБА_1 на добір на посаду поліцейського у відповідності з вимогами Закону України «Про Національну поліцію», колегія суддів вважає, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, у даному випадку, буде звернення до Головного управління Національної поліції у Волинській області. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ч.3 ст.160, ст. ст. 195, 196, п. 3 ч. 1 ст.198, п.4 ч.1 ст. 202 , ст. ст. 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 28.12.2015 року у справі № 803/3850/15 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ по Управлінню МВС України у Волинській області за № 322о/с від 05.11.2015 року про звільнення прапорщика міліції ОСОБА_1 - інспектора патрульної служби Любомльського районного відділу з 06.11.2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст

виготовлено 18.04.2016 року.