Справа № 2а-4458/10/1770
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року м. Київ К/800/24470/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Вербицької О.В.

суддів: Лосєва А.М.

Маринчак Н.Є.

за участю секретаря: Мартиненка Г.В.

представників:

позивача: ОСОБА_2

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Здолбунівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 12.11.2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015 року

у справі № 2а-4458/10/1770

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3

до Здолбунівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, СПД ОСОБА_3) звернувся до суду з позовом до Здолбунівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області (далі по тексту - відповідач, ОДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 12.11.2010 року адміністративний позов задоволено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015 року апеляційну скаргу ОДПІ залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач, не погоджуючись з вищевказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, оскаржив їх у касаційному порядку, просить скасувати з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В запереченні на касаційну скаргу СПД ОСОБА_3 посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, просить касаційну скаргу ОДПІ залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОДПІ проведено планову документальну перевірку СПД ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2006 року по 30.09.2009 року, за результатами якої складено акт від 11.02.2010 року № 144-17-42/НОМЕР_1.

В акті перевірки зазначено порушення позивачем пункту 7.1 статті 7, підпункту 9.12.1 пункту 9.12 статті 9 Закону України від 22.05.2003 року № 889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб», статті 13, абзацу «б» пункту 1 статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян», внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 655 005,93 грн., підпункту 4.3.36 пункту 4.3 статті 4, підпунктів 8.1.1, 8.1.2 пункту 8.1 статті 8, пункту 19.2 статті 19, підпунктів 20.3.1, 20.3.2 пункту 20.3 статті 20 Закону України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР «Про податок з доходів фізичних осіб», внаслідок чого не утримано та не перераховано до бюджету позивачем як податковим агентом податок з доходів фізичних осіб в сумі 838 052,00 грн., підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4, підпункту 7.2.8 пункту 7.2 статті 7, пунктів 9.3, 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», внаслідок чого занижено податок на додану вартість на суму 908 334,00 грн.

На підставі висновків, що викладені в акті перевірки та за наслідками адміністративного оскарження, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення: від 10.09.2010 року № /3, яким СПД ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 655 005,93 грн., № /3, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб за основним платежем в сумі 838 022,10 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 1 676 004,20 грн., № /0, яким СПД ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем - 908 334,00 грн. та за штрафними санкціями - 457 737,00 грн.

Зазначений висновок податковим органом зроблено у зв'язку з тим, що позивачем в порушення статті 1 Указу Президента України від 03.07.1998 року № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (далі - Указ) не враховано кошти, отримані згідно з договорами доручення на заготівлю худоби у сільськогосподарських товаровиробників, укладеними з ТОВ «Компанія «Зевс ЛТД», а враховано тільки суми винагороди за вищевказаними договорами, внаслідок чого перевищено 500 тис. грн. граничного обсягу виручки у ІV кварталі 2008 року, який дозволяє застосовувати спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.

Відтак, на думку відповідача, позивач зобов'язаний був перейти на загальну систему оподаткування, сплатити податок з доходів фізичних осіб із суми встановленого перевищення, зареєструватись платником податку на додану вартість.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між СПД ОСОБА_3 (повірений) та ТОВ «Компанія «Зевс ЛТД» (довіритель) укладено договори від 01.04.2007 року та від 02.01.2009 року № 12, відповідно до умов яких повірений за винагороду здійснював від імені та за рахунок довірителя заготівлю худоби у сільськогосподарських товаровиробників, включаючи власників приватних підсобних господарств (населення).

З матеріалів справи вбачається, що у власному обліку як виручку (дохід) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) позивач відображав лише фактично отриману від ТОВ «Компанія «Зевс ЛТД» за надання посередницьких послуг винагороду.

Задовольняючи позов повністю, суди попередніх інстанцій виходили з наступного, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до статті 1000 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно із статтею 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

Відповідно до статті 1 Указу спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва-фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок та (або) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Статтею 5 Указу передбачено, що у разі порушення вимог, встановлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Таким чином, кошти, отримані СПД ОСОБА_3 на виконання умов договорів доручення, не є його виручкою відповідно до положень Указу, а тому обсяг виручки позивача, який здійснює свою діяльність як комерційний представник за договорами доручення, складається лише із сум винагороди, яка в періоді, що перевірявся, не перевищила, визначеного Указом граничного розміру.

Операції з передачі позивачем від продавців (сільськогосподарських товаровиробників, включаючи власників приватних підсобних господарств (населення)) до покупця (довірителя) худоби не є операціями з реалізації позивачем товару, внаслідок яких отримується виручка.

Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки позивачем не перевищено встановлений Указом граничний розмір виручки (500 тис. грн.), який дозволяє суб'єкту господарювання застосовувати спрощену систему оподаткування, він не повинен переходити на загальну систему оподаткування та сплачувати податкові зобов'язання.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 17.09.2013 року.

Щодо висновків судів попередніх інстанцій стосовно податкового повідомлення-рішення від 10.09.2010 року № /3, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1.15 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», податковий агент - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента-юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Згідно з пунктом 1.2 статті 1 вказаного Закону дохід - сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених підпунктом 4.2.16 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами.

Пунктом 2.1 статті 2 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» платниками податку є: резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи; нерезидент, який отримує доходи з джерелом їх походження з території України.

Відповідно до підпункту 4.2.1 пункту 4.2 статті 4 вказаного Закону до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються доходи у вигляді заробітної плати, інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового або цивільно-правового договору.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах статті 7 цього Закону. Податок підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки не мають права приймати платіжні документи на виплату доходу, які не передбачають сплати (перерахування) цього податку до бюджету. Якщо оподатковуваний дохід нараховується, але не виплачується платнику податку особою, що його нараховує, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для місячного податкового періоду.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку, що позивач діяв в інтересах та за рахунок м'ясопереробного підприємства, він не є податковим агентом стосовно фізичних осіб-виробників худоби та, відповідно, не повинен утримувати та перераховувати до бюджету податок з доходів, виплачених зазначеним особам.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно.

В свою чергу, доводи касаційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються вищезазначеними нормами права, отже, відсутні підстави для її задоволення.

За таких обставин, касаційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 12.11.2010 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015 року - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 210 - 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Здолбунівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області залишити без задоволення.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 12.11.2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, установленому статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька
Судді А.М. Лосєв
Н.Є. Маринчак