Справа № 202/1331/16-а
Суддя: Шклярук Д. С.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 202/1331/16-а
УХВАЛА

Іменем України

20 квітня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.,

за участю секретаря - Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради в особі голови ОСОБА_2, про визнання незаконним розпорядження про звільнення, стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 01 березня 2016 року звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із адміністративним позовом до Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради в особі голови ОСОБА_2, про визнання незаконним розпорядження про звільнення, стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, поновлення на роботі.

Ухвалою судді від 04 березня 2016 року було відкрито провадження у адміністративній справі № 202/1331/16-а та призначене судове засідання з її розгляду.

Представник відповідача подала до суду клопотання про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду з підстав, визначених ч. 3 ст. 99, ст. 100, п. 9 ч. 1 ст. 155, ч. 3 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України. В судовому засіданні просила це клопотання задовольнити. В обґрунтування позиції посилалася на викладені у клопотанні обставини.

Позивач та його представник заперечували проти задоволення зазначеного клопотання та посилалися на обставини, викладені у наданих до суду письмових запереченнях та доказах.

Судом встановлено, що 01 березня 2016 року позивач звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська в порядку адміністративного судочинства із вищевказаним адміністративним позовом.

Спір між сторонами виник з приводу звільнення позивача ОСОБА_1 за розпорядженням голови ради від 04.12.2015 року з посади заступника голови Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, робота на якій, підпадає під критерії визначені п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України для публічної служби.

Як вбачається із акту від 04.12.2015 року, складеного і підписаного керуючим справами виконкому Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради ОСОБА_3, головним спеціалістом юридичного відділу районної у місті ради з питань організаційно-методичної та кадрової роботи ОСОБА_4, завідувачем відділу організаційного забезпечення діяльності ради та виконкому із питань молоді та спорту ОСОБА_5, ОСОБА_1 після ознайомлення відмовився підписати рішення Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради від 04.12.2015 року № 05, та розпорядження голови районної ради від 04.12.2015 року № 258 «Про звільнення ОСОБА_1І.».

Також, вказаними посадовими особами в цей же день було складено інший акт про те, що позивач ОСОБА_1 відмовився отримати свою трудову книжку у звязку із звільненням з 04.12.2015 року.

25 грудня 2015 року члени депутатських комісій Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради у кількості восьми осіб склали акт про відмову ОСОБА_1 від отримання трудової книжки. Також вказаними особами було складено акт про те, що ОСОБА_1 був присутнім на засіданні депутатських комісій у приміщенні виконкому 25.12.2015 року.

Із наданого до суду списку депутатів Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради VІІ скликання, які отримали на ІІ сесії 04.12.2015 року проекти рішень, значиться і ОСОБА_1, де у графі під номером 83 значиться його прізвище, ім'я та по батькові, і виконано особистий підпис. Серед проектів рішень, що були вручені, значиться також рішення № 05 від 04.12.2015 року згідно якого було припинено повноваження ОСОБА_1 як заступника голови Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради VІ скликання з питань діяльності виконавчих органів з 04.12.2015 року, у звязку із закінченням строку повноважень, відпвоідано до ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно із наданим до суду листком непрацездатності та довідкою закладу охорони здоров'я від 15.03.2016 року встановлено, що з 04.12.2015 року по 15.12.2016 року ОСОБА_1 знаходився у стані тимчасової непрацездатності у режимі амбулаторного лікування в закладі охорони здоров'я. У подальшому позивач також знаходився у стані тимчасової непрацездатності, проходив лікування в умовах амбулаторії.

03.02.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про видачу йому копій документів про прийом на роботу, про переведення, про звільнення, а також довідки про доходи, листка непрацездатності з 04.12.2015 року по 15.12.2015 року.

Згідно з розписки позивача, запитувані документи він отримав від відповідача 10.03.2016 року.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтвердили обставини викладені у актах від 04 грудня 2015 року.

Свідок ОСОБА_4 зазначила, що позивач 04.12.2015 року знаходився на роботі упродовж усього робочого дня, вона його бачила і до початку сесії. Вона приносила йому на ознайомлення розпорядження про звільнення та трудову книжку. Позивач відмовився від ознайомлення та лише сфотографував розпорядження про своє звільнення. Вона доповіла про цю ситуацію керуючій справами. Потім о 17:10 годині позивач прийшов до неї у кабінет, у відділ кадрів, де у присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відмовився від ознайомлення з розпорядженням та від отримання трудової книжки. 25.12.2015 року позивачеві повторно було запропоновано отримати трудову книжку, але він відмовився. Про відмову позивача вони 04.12.2015 року склали акти.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні вказала, що позивача 04.12.2015 року бачила на роботі упродовж робочого дня, тобто перед сесією, коли він прийшов на реєстрацію, на сесії та після пленарного засідання. Вони проводили реєстрацію, роздавали сесійні матеріали. Позивач прийшов на сесію разом із своєю фракцією «Громадська сила», отримав усі документи. Один із питань, яке виносилося на сесію це припинення повноважень позивача, та він знав, що радою прийматиметься таке рішення. Сесія розпочалася о 14:00 годині та тривала не менше однієї години. Позивач разом із своєю фракцією був на ній присутній. Вона чула як у цей день ОСОБА_4 попереджала позивача про прийняте рішення щодо його звільнення з займаної посади, просила позивача забрати трудову книжку.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала, що 04.12.2015 року позивач був на роботі цілий день, проводив комісію, приймав участь у пленарному засіданні ради. В 17:05 год. 17:10 год. вона була у відділі кадрів, куди також прийшов позивач. Йому повідомляли про прийняте рішення щодо звільнення, пропонували отримати трудову книжку. Позивач відмовився та повідомив, що буде знаходитися на лікарняному.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 вказав, що 04.12.2015 року, вранці, йому зателефонував позивач і повідомив, що він захворів і буде пізніше на роботі, але запросив зібрати у кабінеті представників фракції. Потім прийшов позивач і вони усією фракцією пішли до сесійної зали. Сесія була о 14:00 годині. Після засідання позивач повернувся до свого кабінету, щоб забрати деякі свої особисті речі та залишив йому ключі від кабінету, попроси пливати квіти і поїхав. В грудні 2015 року він попросив у ОСОБА_4 копію розпорядження про звільнення позивача. Та надала йому копію та він залишив її у себе, а у лютому позивач попросив йому надати копію розпорядження та він виконав його прохання.

Згідно частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позов містить позовні вимоги, які фактично стосуються проходження особою публічної служби, а отже підлягає застосуванню частина 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно положень ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. При цьому, як визначено у частині 2 цієї ж статті, строк звернення до адміністративного суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Таким чином, дотримання строку звернення з позовом є однією з умов для реалізації права на подання позову у публічно-правових відносинах.

Отже, місячний строк, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, визнано законодавцем достатнім для звернення з позовом до суду.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Аналіз змісту наведених норм права свідчить про те, що залишення позову без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, може мати місце тільки при встановленні обставин щодо початку перебігу строку звернення до суду, зокрема, обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів та з'ясування причин пропуску цього строку.

В судовому засіданні з письмових доказів та показів свідків було встановлено, що позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів 04.12.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, 04.12.2015 року відповідно почався перебіг процесуального (одномісячного) строку звернення до адміністративного суду.

Згідно ч.1 ст. 103 Кодексу адміністративного судочинства України строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку. Таким чином, встановлений місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби закінчився 04.01.2016 року відповідно.

З урахуванням положень ч. 6 ст.103 Кодексу адміністративного судочинства України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день, - останнім днем звернення до суду за захистом порушених позивачем прав та інтересів щодо оскарження розпорядження є 04.01.2016 року.

Разом з тим, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до суду 01.03.2016 року, тобто з пропущенням місячного строку звернення до суду.

Позивач не був позбавлений можливості звернутись до суду у встановлений Законом строк.

Згідно ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Так, під час розгляду справи в судовому засіданні судом встановлено, що в обґрунтування поважності причини пропуску строку звернення до суду позивач посилається на ту обставину, що з оскаржуваним розпорядженням його не було ознайомлено та про порушення своїх прав він дізнався лише у лютому 2016 року від працівника виконкому, який копію розпорядження направив йому електронною поштою. Вважає, що він не пропустив строків звернення до суду.

Суд критично оцінює такі посилання позивача та зазначає, що початок перебігу строку на звернення до суду відповідно до положень ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України пов'язується з моментом, коли особа дізналась про порушення її прав, свобод чи інтересів, а не з моментом, коли її ознайомили з рішенням, яке особа оскаржує.

Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Разом з тим, матеріали справи таких доказів не містять.

Як вбачається із наданих до суду листків непрацездатності позивач не проходив лікування в умовах стаціонару, не був госпіталізований до будь-яких лікувальних закладів системи охорони здоров'я у звязку з тяжкими захворюваннями, а лише проходив лікування амбулаторно.

З огляду на викладене, відсутні підстави для висновку про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, оскільки об'єктивно у позивача були відсутні перешкоди вчасно звернутись до суду.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Згідно з ч. 3 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо в ході судового розгляду справи суд встановить, що провадження у справі відкрито за позовною заявою, поданою з пропущенням установленого законом строку звернення до адміністративного суду, або викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, позовна заява залишається без розгляду.

Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання встановлених причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та вважає клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 155, 160, 162, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради в особі голови ОСОБА_2, про визнання незаконним розпорядження про звільнення, стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, поновлення на роботі - залишити без розгляду.

Роз'яснити позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до суду у встановленому законом порядку після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Ухвала суду може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, шляхом подання до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п'яти днів з дня проголошення такої ухвали.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Д.С. Шклярук