Справа № 825/494/16
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/494/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів Пильника М.Г., Зубенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

14.03.2016 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернулась до суду з адміністративним позовом до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області, в якому просить суд зобов'язати Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату, за період з 17.12.2015 по 17.03.2016 включно, у відповідності до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на неправомірність її звільнення з Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області без подальшого обов'язкового працевлаштування. Разом з тим, вона має статус одинокої матері, у зв'язку з чим звільнення її з займаної посади без подальшого обов'язкового працевлаштування є порушенням вимог частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України. Враховуючи вищевикладене, вважає, що відповідач зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за період з 17.12.2015 по 17.03.2016 включно.

У судовому засіданні 29.03.2016 ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до журналу судового засідання, залучено до участі у справі в якості відповідача - Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області

Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача - Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити, оскільки ОСОБА_1 була призначена на посаду секретаря судових засідань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області тимчасово, на період перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника. 16.12.2015 основний працівник - секретар судового засідання ОСОБА_4. написала заяву, в якій остання бажала приступити до виконання своїх посадових обов'язків з 17.12.2015. 16.12.2015 був виданий наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Крім того, зазначив, що на момент звільнення позивачки - 16.12.2016 була відсутня вакантна посада секретаря судового засідання і з'явилася остання лише 18.12.2015. При цьому, зазначив, що у відповідності до Закону України «Про державну службу» прийняття на державну службу здійснюється на конкурсній основі. Позивачка, у свою чергу, була ознайомлена про проведення з 26.12.2015 конкурсу на заміщення вакантної посади секретаря судового засідання, разом з тим до суду не з'являлась та документів для участі у конкурсі не подавала. Також, зазначив, що позивачка з наступного дня після звільнення звернулась до Новгород-Сіверського районного центру зайнятості для отримання допомоги по безробіттю та на даний час отримує відповідну соціальну допомогу.

Представник відповідача - Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити, оскільки на момент звільнення позивача вакантної посади для працевлаштування не було, збільшення штатної чисельності законом заборонено, а отже Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області не мав законних підстав для працевлаштування позивача. У свою чергу, за відсутності можливості переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації напередодні виходу штатної працівниці з відпустки по догляду за дитиною, жінка пільгової категорії, що працювала на умовах строкового трудового договору на її посаді під час її відсутності, підлягає звільненню за пунктом 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України - закінчення строку трудового договору. Також, зазначив, що позивач на наступний день після звільнення стала на облік у центрі зайнятості та отримує кошти.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1, на підставі наказу від 20.10.2014 № 52-ос «Про призначення ОСОБА_1», з 20.10.2014 призначена на посаду секретаря судових засідань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області тимчасово, на період перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника (ОСОБА_4), як така, що пройшла за конкурсом та пройшла спеціальну перевірку (а.с.34).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 16.12.2015 № 49-в «Про припинення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_4» ОСОБА_4, секретаря судових засідань Новогород-Сіверського районного суду Чернігівської області, вважати такою, що приступила до виконання своїх посадових обов'язків з 17.12.2015 (а.с.38).

Наказом від 16.12.2015 № 64-ос «Про звільнення ОСОБА_1» позивача звільнено з посади секретаря судових засідань Новогород-Сіверського районного суду Чернігівської області з 16.12.2015, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (а.с.39).

30.12.2015 позивачка звернулась з листом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо врегулювання питання стосовно правомірності звільнення її з посади секретаря судових засідань Новогород-Сіверського районного суду Чернігівської області.

Листом від 14.01.2016 № 01-18/67/-16-Вих. Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області повідомило позивача про те, що звільнення ОСОБА_1 з посади секретаря судових засідань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області виконано без порушень та з наданням права участі в конкурсі на зайняття вакантної посади державного службовця (а.с.16-17).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи (копій свідоцтв про народження Серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, копії довідки начальника Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради від 24.12.2015 № 07-06/270 (а.с.10,11,15) ОСОБА_1 є матір'ю двох дітей та отримує допомогу на дітей одиноким матерям.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно зі статтями 9 і 30 Закону № 3723-XII правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі - КЗпП України).

У свою чергу, частиною 1 статті 30 Закону № 3723-XII встановлено, що державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), а також з підстав, визначених цією статтею.

Таким чином, при припиненні публічної служби особи за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП України, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Так, статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до статті 23 КЗпП України трудовий договір, зокрема, може бути укладеним на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Отже, при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатися часом настання певної події.

У свою чергу, пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України визначено підставу для припинення трудового договору - закінчення його строку.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв'язку із виходом з відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4, тобто у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору (а.с.38,39).

При цьому, згідно копії довідки начальника Управління соціального захисту населення, сім'ї та праці Новгород-Сіверської міської ради від 24.12.2015 № 07-06/270 та свідоцтв про народження серії НОМЕР_1, НОМЕР_2 від 10.12.2008 та від 01.03.2011 (а.с.10,11,15) ОСОБА_1 є матір'ю двох дітей та отримує допомогу на дітей одиноким матерям.

У свою чергу, одинокою матір'ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини, або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка утримує та виховує дитину сама (пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Разом з тим, частиною 3 статті 184 КЗпП України визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже, конструкція вказаної норми права свідчить про те, що звільнення може мати місце лише у випадку обов'язкового працевлаштування. Тобто, вирішенню питання щодо звільнення особи, яка є одинокою матір'ю, має передувати вирішення питання щодо працевлаштування цієї особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (частина 3 статті 184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Аналогічна правова позиція була висловлена і Верховним Судом України в ухвалі від 21.04.2010 (справа № 6-23516св09).

У відповідності до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні, заходи щодо працевлаштування позивача відповідачем не вживались, що, у свою чергу, призвело до порушення трудових гарантій ОСОБА_1 як працівника.

При цьому, частиною 3 статті 184 КЗпП України передбачено збереження, зокрема, за одинокою матір'ю середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

За таких обставин та з урахуванням того, що відповідачем не виконано свого обов'язку по працевлаштуванню ОСОБА_1, як одинокої матері, у зв'язку із закінченням строку дії її трудового договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов'язання Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області та Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області виплатити останній середню заробітну плату, за період з 17.12.2015 по 17.03.2016 включно, у відповідності до частини 3 статті 184 КЗпП України та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині.

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання відповідачів, як у письмових запереченнях на адміністративний позов, так і у судовому засіданні, на те, що позивачка на момент припинення її державної служби знала про оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади секретаря суду, але із відповідною заявою для участі у конкурсі не зверталась, оскільки враховуючи гарантії, надані позивачці статтею 184 КЗпП України, ініціативу з її працевлаштування повинні проявляти саме відповідач шляхом запропонування їй відповідної посади у цьому або у іншому суді.

Не знаходить свого підтвердження і позиція відповідачів щодо відсутності на момент звільнення ОСОБА_1 (на 17.12.2015) вакантних посад у Новгород-Сіверському районному суді Чернігівської області та неможливості, у зв'язку із цим, працевлаштувати позивача, оскільки обов'язок відповідача по працевлаштуванню позивачки не обмежується працевлаштуванням останньої виключно у Новгород-Сіверському районному суді Чернігівської області.

Також, на обґрунтування своєї позиції відповідачі посилались на те, що з моменту звільнення позивач перебуває на обліку у Новгород-Сіверському районному центрі зайнятості та отримує соціальну допомогу.

Разом з тим, під час детального дослідження судом матеріалів справи, вищевказаний факт не знайшов документального підтвердження, а будь-яких доказів на обгрнутування вищевказаної позиції відповідачами до суду не надано.

Крім того, факт перебування позивача на обліку у Новгород-Сіверському районному центрі зайнятості та отримання останнім відповідної соціальної допомоги не звільняє працедавця від обов'язкового працевлаштування позивача, оскільки таке тлумачення фактично нівелює закладені у статті 184 КЗпП України гарантії трудових прав певної категорії осіб.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 2000 грн., суд зазначає наступне.

Так, статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У свою чергу, пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з тим, позивачем до суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння останньому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, а також не зазначено з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, тому вказана вимога ОСОБА_1 не підлягає задоволенню за необґрунтованістю.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно до частини 1 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Так, згідно частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, то суд вважає за необхідне присудити останній за рахунок бюджетних асигнувань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області судовий збір у розмірі 265,60 грн.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов'язати Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області та Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату, за період з 17.12.2015 по 17.03.2016 включно, у відповідності до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України.

Присудити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області судовий збір у розмірі 265 (двісті шістдесят п'ять) грн. 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Падій