Справа № 815/831/16
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/831/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

судді - Єфіменко К.С.

судді - Кравченко М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.12.2015 року № 899-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є громадянином Сирії, не може повернутися до країни своєї громадянської належності у зв'язку із ситуацією загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначені обставини до уваги не прийняті.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, в своїх запереченнях на адміністративний позов відповідач проти задоволення позову заперечував (аркуші справи 31-38), оскільки, Державною міграціною службою України при прийнятті рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнята до уваги інформація по країні походження, дані зазначені позивачем, дані матеріалів особової справи, зокрема, те, що позивач приїхав в Україну легально, з метою здобуття вищої освіти, звернувся за захистом в Україні через значний проміжок часу, користувався захистом своєї країни, родичі позивача проживають в Сирії та їм нічного не загрожує, позивач виїхав з країни походження не через збройний конфлікт та ще до його початку, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань, тощо.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, неявку в судове засідання сторін, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Позивач є громадянином Сирії, уродженцем м. Дамаск, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова арабська, вільно володіє російською та англійською мовами, за сімейним станом в період з 24.09.2011 року по 17.05.2013 роки перебував у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4, на даний час розлучений.

Повну середню освіту позивач здобув на Батьківщині протягом 1996-2004 років, вищу освіту здобував на території України в період з 2006 по 2011 роки в Одеській національній академії харчових технологій. На Батьківщині позивач не працював, на території України влаштувався різноробочим на промисловому ринку. На Батьківщині позивач не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних чи військових організацій.

Позивач востаннє виїхав з Сирії 23.08.2010 року авіарейсом Дамаск (Сирія) - Київ (Україна), на підставі національного паспорту НОМЕР_2 та студентської реєстрації. Державний кордон України перетнув легально. Позивач раніше неодноразово виїжджав з Сирії до України (виїзди в Україну в 2005, 2006 та 2008 роках підтверджуються копією відповідних сторінок національного паспорту). Перебуваючи на території України, позивач вибував до Об`єднаних Арабських Еміратів на період з 04.10.2011 року по 01.05.2012 року. Під час виїзду до Об`єднаних Арабських Еміратів позивач використовував новий паспорт НОМЕР_3, який був отриманий в Посольстві Сирії в Україні у м. Києві, що підтверджується копіями сторінок національного паспорту, наявними в особовій справі позивача.

На території Сирії залишилися проживати його батько, мати, дві сестри, одна з сестер проживає у м. Дубаї (ОАЕ), рідний брат позивача ОСОБА_6 є громадянином України, проживає у м. Одесі, про що позивач повідомив органи міграційної служби під час анкетування та співбесіди.

ОСОБА_1 3 серпня 2012 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №283 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 91-98).

Наказом №64 від 21 серпня 2012 року заступника начальника ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № ODS 12/305 (аркуш справи 113).

За результатами розгляду особової справи № ODS 12/305 громадянина Сирії ОСОБА_1, 5 вересня 2014 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складений висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 171-182).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 3 листопада 2014 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №571-14, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 88).

ОСОБА_1 24 листопада 2014 року отримав повідомлення № 75 від 12.11.2014 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №571-14 від 03.11.2014 року (аркуш справи 86), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/6707/14 від 11.02.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії задоволений частково. Рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року № 571-14 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнано протиправним та скасовано, а Державну міграційну службу України зобов'язано повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 року по справі №815/6707/14 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду без змін.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/6707/14 від 11.02.2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №22-15 від 12.06.2015 року про повторний розгляд заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 47).

Наказом №113 від 22 червня 2015 року заступника начальника ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення повторно розглянути заяву щодо визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1, особова справа № ODS 12/305 (аркуш справи 54).

За результатами розгляду особової справи № ODS 12/305 громадянина Сирії ОСОБА_1, 11 вересня 2015 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складений висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 70-79).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 30 грудня 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №899-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 43).

29 лютого 2016 року ОСОБА_1 отримав повідомлення № 54 від 18.02.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №899-15 від 30.12.2015 року (аркуш справи 42), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статуса біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обгрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 виїхав з Сирії в 2010 році, легально, на підставі національного паспорту та студентської реєстрації, проживав в м. Дамаск, не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій, за віросопвіданням християнин, приїхав в Україну з метою здобуття вищої освіти. Щодо причин звернення за захистом, позивач зазначив, що повернутися в країну громадянського походження він не може через нестабільну політичну ситуацію та громадянську війну.

В своїх запереченнях на адміністративний позов відповідач зазначив, що згідно актуальної інформації по країні походження, на даний момент значна частина сирійських територій на центральній частини великих міст контролюється державною владою Сирії. Крім того, громадянська війна в Сирії не розглядається саме як причина виїзду позивача в Україну, оскільки він виїхав на територію нашої країни ще в 2006 році з метою працевлаштування.

Проте, відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року и протоколу 1967 року (п. 171): «... якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування».

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у Сирії на даний момент: Оперативне Керівництво Ноmе 0ffїсе Великобританії по Сирії від 15 січня 2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): «...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в Сирії, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму».

Позивач надав по країні походження інформацію компетентних інформаційних джерел - «Великобританія: Home Office, «Інформація по країні і Керівництво - Сирія: Безпека й гуманітарна сітуація», грудень 2014», рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує їх життю або особистої недоторканності (http://www.refworld.org/docid/5492925f4.html).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року №8319/07 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства - повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217-241).

Окрім того, згідно офіційної позиції УВКБ ООН за листопад 2015 року, на даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного, та в які все більшою мірою залучаються різні регіональні та міжнародні актори. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, у тому числі Збройні сили Сирії, угрупування «Ісламська держава Іраку та аль - Шама», антиурядові озброєні групи і курдські сили, здійснюють контроль над різними регіонами країни, надаючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля із припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження спричиняє за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, у тому числі зростання числа жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей усередині країни і за її межі, а також безпрецедентну по масштабах гуманітарну кризу. У деяких районах між урядовими і неурядовими силами досягнуті неміцні угоди про локальне припинення вогню, які привели до тимчасової деескалації бойових дій на місцевому рівні. (ч. 2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від листопада 2015 року).

Відповідно до ч. 7 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, за наявними даними, кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту з його початку у 2011 році, оцінюється від 145 до більше 250 тис. чол. Найбільша кількість жертв зареєстрована в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Найбільше число загиблих-среди чоловіків (як бойовиків, так і цивільних), тоді як на жінок та дітей, за повідомленнями, доводиться чверть усіх випадків смерті серед цивільного населення. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я в результаті конфлікту призвело до тисячі смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї, вимушених переміщень та поневірянь.

Згідно із ч. 41 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців та палестинців, що постійно мешкали у Сирії, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до ч. 44 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності та розділення відповідальності за захист сирійських біженців.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, що є умовами для надання додаткового захисту у відповідності до вимог п. п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позов частково суд враховує те, що позивачу не може бути наданий статус біженця, оскільки за матеріалами особової справи не вбачається переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, позивач виїхав з країни походження легально, його родичи проживають в країні походження, він не зазначав про будь-які переслідування щодо нього або членів його родини, тощо, однак, є всі умови для надання позивачу додаткового захисту.

Суд при прийнятті рішення по цій справі враховує той факт, що позивачу раніше відмовлено в наданні статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням суду таке рішення відповідача скасовано та його зобов'язано повторно розглянути заяву позивача про надання такого статусу, однак, Державною міграційною службою України за результатами повторного розгляду заяви прийняте таке ж саме рішення про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового статусу, а тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Державної міграційної служби України № 899-15 від 30.12.2015 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню, та відповідача має бути зобов'язано прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням інформації по країні походження позивача, Рекомендацій УВКБ ООН.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.12.2015 року № 899-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 року № 899-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - К.С. Єфіменко

- М.М. Кравченко