Справа № 2а-10467/12/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м. Київ К/800/466/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Шипуліної Т.М.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Київської регіональної митниці Державної митної служби України

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2012 року

у справі № 2а-10467/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна»

до Київської регіональної митниці Державної митної служби України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Асоціація міжнародних автомобільних перевізників України,

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна» (далі - ТОВ «Брокард-Україна»; позивач) звернулось до суду з позовом до Київської регіональної митниці Державної митної служби України (далі - Київська регіональна митниця ДМС України; відповідач) про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень № 164 від 19 червня 2012 року та № 165 від 19 червня 2012 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 жовтня 2012 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2012 року апеляційну скаргу ТОВ «Брокард-Україна» задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 жовтня 2012 року скасовано та прийнято нову - про задоволення позовних вимог. Визнано нечинними оспорювані акти індивідуальної дії.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням у справі, відповідач оскаржив його в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, ставиться питання про скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2012 року та залишення в силі постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 жовтня 2012 року.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду апеляційної інстанції залишити в силі.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено невиїзну документальну перевірку ТОВ «Брокард-Україна» щодо дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, за результатами якої складено акт № н/41/12/100000000/24597296 від 11 травня 2012 року.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № 164 від 19 червня 2012 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з мита на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами підприємницької діяльності, в розмірі 77 870,56 грн. (62 296,45 грн. - основний платіж, 15 574,11 грн. - штрафні санкції), та податкове повідомлення-рішення № 165 від 19 червня 2012 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість з товарів, увезених на територію України суб'єктами підприємницької діяльності, в розмірі 252 474,31 грн. (201 979,45 грн. - основний платіж, 50 494,86 грн. - штрафні санкції).

За наслідками адміністративного оскарження, названі акти індивідуальної дії залишено без змін.

Перевіркою встановлено порушення товариством вимог Закону України від 05 лютого 1992 року № 2097-XII «Про Єдиний митний тариф» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2097-XII) та Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) з огляду на несплату ввізного мита та податку на додану вартість за недоставлені товари.

Зокрема, з'ясовано, що між Фірмою «Брокард Парфумс ГмбХ» (Німеччина) та ТОВ «Брокард-Україна» укладено договір купівлі-продажу парфумерно-косметичних засобів для догляду за шкірою тіла та обличчя № 150905 від 15 вересня 2005 року, відповідно до пункту 1.2 якого товари переходять у власність покупця (позивача) з дати поставки. Датою поставки згідно з пунктом 3.3 цього договору вважається дата штампу митниці на імпортній декларації покупця про випуск товару у вільний обіг.

Пунктом 3.1 договору № 150905 від 15 вересня 2005 року визначено, що поставка здійснюється автотранспортом на умовах СІР - Київ відповідно до умов Інкотермс-2000.

Згідно з Офіційними правилами тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати термін CIP («фрахт/перевезення та страхування оплачено до ...») означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передання перевізнику, призначеному ним самим. Додатково до цього продавець зобов'язаний оплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Це означає, що покупець приймає на себе всі ризики та будь-які додаткові витрати, що можуть виникнути після здійснення поставки у вищезазначений спосіб.

Зобов'язання щодо доставки обумовленого договором № 150905 від 15 вересня 2005 року товару до митниці призначення взято водієм підприємства «RO-JA-TRANS» (Польща) ОСОБА_3, якого ознайомлено зі змістом статті 331 Митного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - МК України), про що свідчить його підпис в попередньому повідомленні № 100000005/2010/913845 від 14 жовтня 2010 року.

17 жовтня 2010 року автомобілем, що належав компанії-перевізнику «RO-JA-TRANS» (Польща), через Ягодинську митницю ввезено на митну територію України парфумерно-косметичні засоби для догляду за шкірою тіла та обличчя. Отримувачем товару відповідно до товаросупровідних документів, а також попереднього повідомлення № 100000005/2010/913845 від 14 жовтня 2010 року було ТОВ «Брокард-Україна».

Таким чином, з моменту проставлення відміток Ягодинською митницею ввезений товар знаходився під митним контролем. Митне оформлення товару мало бути здійснено Київською регіональною митницею.

18 жовтня 2010 року о 14.50 год. автомобіль з товаром прибув в зону митного контролю - Відділ митного оформлення «Залізничний» Київської регіональної митниці. Товар надійшов відповідно до попереднього повідомленням № 100000005/2010/913845 від 14 жовтня 2010 року, CMR № 245278, інвойсу № 2010074 від 14 жовтня 2010 року, книжки міжнародного дорожнього перевезення РХ 63646551 від 14 жовтня 2010 року, договору купівлі-продажу № 150905 від 15 вересня 2005 року, специфікації № 1/83 від 14 вересня 2010 року.

За даними інвойсу № 2010074 від 14 жовтня 2010 року вартість товару складає 463 432,33 євро.

Проте, при в'їзді на територію зони митного контролю Київської регіональної митниці виявлено пошкодження пломбувального тросу, при цьому забезпечення відправника № W63 та митне забезпечення, накладене додатково посадовою особою Ягодинської митниці № 205/192, було непошкодженим.

Під час огляду вантажного відсіку автомобіля встановлено, що завантаження складає приблизно третину об'єму напівпричепу, дерев'яні піддони хаотично розкидані на підлозі вантажного відсіку, частина товарів, зазначених у товаросупровідних документах, відсутня. За результатами підрахунків встановлено факт втрати вантажу на суму в розмірі 300 784,18 євро.

24 березня 2011 року товар, який весь цей час знаходився на складі тимчасового зберігання, оформлено в митному режимі «транзит» та відправлено його власнику - Фірмі «Брокард Парфумс ГмбХ» (Німеччина).

В подальшому, щодо товару, який втрачено/викрадено, відповідачем проведено розрахунок сум митних платежів, несплачених до Державного бюджету України, які становлять 933 367,48 грн., в тому числі 218 738,73 грн. - ввізне мито, 714 628,75 грн. - податок на додану вартість.

На підставі зазначених розрахунків митний орган направив претензію до Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України щодо виконання гарантійного зобов'язання зі сплати суми в розмірі 669 091,58 грн., оскільки відповідальність гарантійного об'єднання за кожною книжкою МДП обмежується сумою в розмірі 60 000,00 євро в національній валюті України в перерахунку за курсом Національного банку України на день прийняття книжки МДП до оформлення митним органом України.

Платіжними дорученнями № 955 від 01 листопада 2011 року та № 956 від 01 листопада 2011 року АСМАП України сплачено до Державного бюджету України за втрачений/викрадений товар, який не надійшов на адресу ТОВ «Брокард-Україна», суму в розмірі 669 091,58 грн., з яких 156 442,28 грн. - ввізне мито, 512 649,30 грн. - податок на додану вартість.

З огляду на те, що сума гарантійного зобов'язання, сплаченого АСМАП України, не покрила збитки Державного бюджету України, різницю визначено відповідачем як податкове зобов'язання позивача.

Підтримуючи таку позицію митного органу та відмовляючи в задоволенні адміністративного позову повністю, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у разі зникнення/втрати/крадіжки вантажу під час його переміщення по митній території України із застосуванням у якості документа контролю за доставкою вантажу у митницю призначення попереднього повідомлення за сплату передбачених законодавством митних платежів несе одержувач товару.

Суд апеляційної інстанції цілком об'єктивно не погодився з такими доводами Окружного адміністративного суду м. Києва, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 1 статті 72 МК України митне оформлення розпочинається після подання митному органу митної декларації, а також усіх необхідних для здійснення митного контролю та оформлення документів, відомостей щодо товарів і транспортних засобів, які підлягають митному оформленню.

Згідно зі статтею 17 Закону № 2097-XII мито нараховується митним органом України відповідно до положень цього Закону і ставок Єдиного митного тарифу України, чинними на день подання митної декларації, і сплачується як у валюті України, так і в іноземній валюті, яку купує Національний банк України.

За правилами підпункту 7.3.6 пункту 7.3 статті 7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість при імпорті є дата подання митної декларації із зазначенням у ній суми податку, що підлягає сплаті.

Як встановлено в розглядуваній ситуації судом апеляційної інстанції, позивач після ввезення товару на митну територію України права власності на нього ще не мав, процедуру митного оформлення товару не розпочинав, а тому обов'язки зі сплати митних платежів у нього не настали. Крім того, відповідачем не наведено жодних доводів та не подано будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що втрачена (викрадена) частина товару в подальшому опинилась у власності ТОВ «Брокард Україна», внаслідок чого у товариства виникли б податкові зобов'язання зі сплати мита та податку на додану вартість.

В той же час, слід враховувати, що згідно з частиною 2 статті 154 МК України перевізники зобов'язані доставити товари у митний орган призначення, а також подати передбачені законодавством документи на них.

За правилами пункту 4 частини 1 статті 161 МК України до товарів, що перебувають під митним контролем і переміщуються транзитом, може застосовуватися один із таких заходів гарантування доставки цих товарів до митного органу призначення, як, зокрема, перевезення на умовах Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП 1975 року (далі - Конвенція МДП).

Київським апеляційним адміністративним судом з'ясовано, що доставка товару до митниці в даному випадку здійснювалась на умовах Конвенції МДП, зокрема, перевезення гарантувалось гарантійним об'єднанням (АСМАП України) та проводилось із застосуванням книжки МДП.

Відповідно до статті 1 Конвенції МДП термін «операція МДП» означає перевезення вантажу від митниці місця відправлення до митниці місця призначення з дотриманням процедури, так званої процедури МДП, встановленої у цій Конвенції.

Процедура МДП перш за все направлена на спрощення здійснення міжнародних вантажних перевезень, у тому числі передбачає незастосування всього комплексу заходів з митного контролю за товарами, що переміщуються через митний кордон.

Згідно зі статтями 20, 21 Конвенції МДП митні органи можуть установити для перевезень, що провадяться по території їхньої країни, визначений термін перевезення і вимагати, щоб дорожній транспортний засіб, состав транспортних засобів або контейнер прямували за визначеним маршрутом. У кожній проміжній митниці й у митницях місця призначення дорожній транспортний засіб, состав транспортних засобів або контейнер пред'являються для контролю митним органам з вантажем, що міститься в них, і з книжкою МДП, яка належить до вантажу, що перевозиться.

Під «завершенням операції МДП» відповідно Конвенції МДП слід розуміти визнання митними органами факту належного закінчення операції МДП в даній Договірній Стороні. Це встановлюється митними органами на підставі співставлення даних або інформації, якими володіє митниця місця призначення, з даними та інформацією, якими володіє митниця відправлення або в'їзду.

З метою захисту економічних інтересів держав-учасниць Конвенції МДП належне завершення операції МДП гарантується наявністю обов'язків, у тому числі зі сплати належних митних платежів, об'єднанням, що визнане митними органами Договірної Сторони як гарант для осіб, які використовують процедуру МДП.

Гарантійне об'єднання бере на себе зобов'язання сплачувати належні ввізні або вивізні мито і збори, а також будь-які відсотки за прострочення, які можуть належати відповідно до митних законів і правил країни, в якій виявлено порушення у зв'язку з операцією МДП. Гарантійне об'єднання зобов'язується сплачувати згадані вище суми в порядку солідарної відповідальності разом з особами, з яких належать ці суми (пункт 1 статті 8 Конвенції МДП).

Водночас, згідно з пунктом 7 статті 8 Конвенції МДП коли настає строк платежу сум, зазначених у пунктах 1 і 2 цієї статті, компетентні органи повинні, в міру можливості, вимагати сплати цих сум у особи або осіб, з яких безпосередньо належать ці суми, до того як пред'явити позов гарантійному об'єднанню.

При цьому в частині 2 Додатку 9 до Конвенції МДП у взаємозв'язку зі статтею 51 Конвенції МДП визначено мінімальні умови та вимоги, що є обов'язковими для дотримання особами, які мають бажання отримати доступ до процедури МДП (перевізниками). Вони включають, зокрема, сплату належних ввізних або вивізних мита і зборів, а також будь-яких відсотків за прострочення, які можуть належати відповідно до митних законів і правил країни, в якій виявлено порушення у зв'язку з операцією МДП, якщо цього вимагають компетентні органи відповідно до пункту 7 статті 8 Конвенції МДП.

Тобто положеннями Конвенції МДП прямо встановлено обов'язок перевізника і гарантійного об'єднання у вигляді сплати належних ввізних платежів та зборів за доставку товару в місце призначення як гарантію компенсації втрат державного бюджету Договірної Сторони, на території якої допущено порушення Конвенції МДП та національного митного законодавства.

Відтак, перекладення зазначеного обов'язку на позивача шляхом визначення йому податкових зобов'язань із ввізного мита та з податку на додану вартість оскаржуваними актами індивідуальної дії є безпідставним.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2012 року такою, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до її зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Київської регіональної митниці Державної митної служби України відхилити, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Шипуліна Т.М.