Справа № 2а-3405/09/0470
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року м. Київ К/800/16982/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року

у справі № 2а-3450/09/0470

за позовом ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (надалі - відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення № /0 від 11 жовтня 2005 року.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року, адміністративний позов задоволено.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем на підставі постанови слідчого Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Дніпропетровській області про призначення документальної перевірки від 12 липня 2005 року в рамках кримінальної справи № 36031019 проведено документальну перевірку правильності обчислення, повноти та своєчасності внесення до бюджету сум прибуткового податку ОСОБА_4 за період з 01 січня 1999 року по 01 липня 2002 року. За результатами перевірки складено акт № 1/232/НОМЕР_1 від 29 вересня 2005 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: ст. 1, ст. 2 ст. 12, пп. «б» п. 1 ст. 19 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» № 13-92 від 26 грудня 1992 року, що призвело до несплати позивачем прибуткового податку до бюджету за період з 01 січня 1999 року по 01 липня 2002 року у розмірі 118010,25 грн.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № /0 від 11 жовтня 2005 року, яким визначено суму податкового зобов'язання з прибуткового податку з доходів фізичних осіб у розмірі 118070,25 грн.

В результаті адміністративного оскарження вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги позивача - без задоволення.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно абз. «а», абз. «г» пп. 4.2.2, пп. 4.2.3 п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами» № 2181 від 21 грудня 2000 року, чинного на час проведення перевірки позивача, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі, якщо платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію. Згідно з законами з питань оподаткування особою, відповідальною за нарахування окремого податку або збору (обов'язкового платежу), є контролюючий орган. Якщо контролюючий орган не може самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків згідно з підпунктом «а» пункту 4.2.2 статті 4 цього Закону у зв'язку з невстановленням фактичного місцезнаходження підприємства чи його відокремлених підрозділів, місцезнаходження фізичної особи або ухиленням платника податків чи його посадових осіб від надання відомостей, передбачених законодавством, а також якщо неможливо визначити суму податкових зобов'язань у зв'язку з неведенням платником податків податкового обліку або відсутністю визначених законодавством первинних документів, сума податкових зобов'язань платника податків може бути визначена за непрямим методом.

Цей метод може застосовуватися також у випадках, коли декларацію було подано, але під час документальної перевірки, що проводиться контролюючим органом, платник податків не підтверджує розрахунки, наведені у декларації, наявними документами обліку у порядку, передбаченому законодавством. За непрямим методом податкове зобов'язання визначається за оцінкою витрат платника податків, приросту його активів, кількості осіб, які перебувають з ним у відносинах найму, а також оцінкою інших елементів податкових баз, які приймаються для розрахунку податкового зобов'язання щодо конкретного податку, збору (обов'язкового платежу) відповідно до закону. Якщо підставою для застосування непрямих методів є відсутність окремих документів обліку, такий метод може застосовуватися виключно для визначення об'єкта оподаткування або його елементів, пов'язаних із такими документами.

Згідно зі ст. 11, пп. «б» п.1 ст. 19 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про прибутковий податок громадян» від 26 грудня 1992 року № 13-92, чинного на час виникнення спірних правовідносин, оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержувані ними від підприємств, установ, організацій і фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності не за місцем основної роботи, в тому числі за сумісництвом, за виконання разових та інших робіт, здійснюваних на основі договорів підряду та інших договорів цивільно-правового характеру, та доходи фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності, які разом з доходами за місцем основної роботи (служби, навчання) одержують доходи від здійснення підприємницької діяльності.

Громадяни, доходи яких підлягають оподаткуванню відповідно до цього Декрету, зобов'язані подавати в передбачених цим Декретом випадках податковим органам декларації про доходи і витрати за формами, що їх встановлює Головна державна податкова інспекція України, та інші необхідні документи, які підтверджували б достовірність вказаних у деклараціях даних. Неподання громадянином декларації вважається приховуванням доходів від оподаткування.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне. 11 серпня 1999 року позивачем з Комерційним банком «Приватбанк» укладено договір № 124 на відкриття та обслуговування пластикової картки, на яку протягом 1999 року - 7 місяців 2002 року надійшли грошові кошти у розмірі 28741,43 доларів США. 17 квітня 2000 року позивачем було укладено з «Parex Bank Corporation» (Рига, Латвія) договір на відкриття спеціального розрахункового рахунку для обслуговування операцій по картці категорії «VIZA Gold». На зазначений рахунок за період з 17 квітня 2000 року по 24 травня 2002 року надійшли грошові кошти в розмірі 20500,00 доларів США.

10 червня 2000 року позивачем з банком «Oberbank» (Відень, Австрія) укладено договір на відкриття карткового валютного рахунку для обслуговування операцій по картці категорії «VIZA - Karte» На зазначений рахунок за період з 01 серпня 2000 року по 30 червеня 2002 року надійшли грошові кошти в розмірі 13094,53 євро.

Тобто, протягом 1999 року - 1 півріччя 2002 року на зазначені рахунки позивача надійшли грошові кошти у розмірі 320067,41 грн. Декларації про сукупний дохід за 1999, 2000, 2001 роки позивач не подавав.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначає, що грошові кошти, які надійшли на карткові рахунки є доходом позивача, а тому мали бути оподатковані за вимогами податкового законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Вказані доводи колегією суддів до уваги не беруться, оскільки, як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, відповідачем не доведено наявність взаємовідносин між позивачем та іноземними підприємствами, які перераховували грошові кошти на вищезазначені карткові рахунки.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено факт здійснення позивачем господарських відносин, зокрема, укладення відповідних цивільно-правових договорів, що мало б наслідком отримання доходу. Не встановлено коло осіб, з якими такі відносини здійснювались, не надано доказів існування будь-яких первинних документів, що підтверджували б факт здійснення позивачем господарських операцій, на виконання яких на вищезгадані карткові рахунки були перераховані кошти. Тобто, відповідачем не надано жодних доказів, які могли б кваліфікувати отримані позивачем кошти як дохід в розумінні ст. 11 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про прибутковий податок громадян» від 26 грудня 1992 року № 13-92.

При цьому, сам факт надходження на карткові рахунки позивача в іноземних банках грошових коштів невідомого походження, без встановлення правової підстави їх надходження, не є підставою для віднесення таких коштів до доходу (прибутку) позивача.

Крім того, колегія суддів також враховує те, що постановою начальника відділу прокуратури Дніпропетровської області Костирко А.Я. від 15 жовтня 2009 року відмовлено у порушенні кримінальної справи стосовно позивача за відсутності складу злочину.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року у справі № 2а-3450/09/0470 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна