Справа № 818/58/16
Суддя: Старосуд М.І.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2016 р.Справа № 818/58/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі
Головуючого судді: Старосуда М.І.
Суддів: Яковенка М.М. , Лях О.П.
при секретарі судового засідання Резніченко Ю.В. за участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02.03.2016р. по справі № 818/58/16
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України
про визнання контракту припиненим, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИЛА:
Позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просив суд:
- визнати укладений між ним та ТВО командира військової частини НОМЕР_1 контракт від 02.01.2013р. припиненим (розірваним) у зв`язку із закінченням його строку;
- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту про розірвання контракту та звільнення його з військової служби;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби внаслідок закінчення строку вказаного контракту.
Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 15.12.2015 року про звільнення його з військової служби.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України надати відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 15.12.2015 року про звільнення його з військової служби.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятою постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки відповідно до п "а", "б" ч. 2 та п "а" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позов у повному обсязі, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду в частині відмови у позові та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 02.01.2013 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_1 (нині військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) підполковника ОСОБА_2 було укладено на три роки контракт "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України", відповідно до умов якого ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Позивач зазначив, що у жовтні 2015 року за три місці до закінчення строку дії контракту він усно звертався до керівництва військової частини щодо припинення дії контракту, а 15.12.2015 року рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення надіслав командиру військової частини рапорт про звільнення, який зареєстрований 21.12.2015 року.
Не погоджуючись з продовженням дії вказаного контракту та з бездіяльністю командування військової частини щодо не розгляду рапорту, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що командування військової частини зобов`язано було надати відповідь на рапорт позивача від 15.12.2015 року, в межах строку, визначеного законодавством. Така бездіяльність спричинила правову невизначеність для позивача, оскільки відповіді на його рапорт про розірвання контракту не було надано, що надало позивачу підстави вважати, що його питання не розглянуто на його користь.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та зауважує, що відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Спірні правовідносини у даній справі регулюються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 року, Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» та іншими нормативно правовими актами.
Зокрема, частиною 2 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що звільнення зі служби проводиться: б) військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
Частиною 6 цієї статті встановлено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: а) у зв`язку із закінченням строку контракту; м) у зв`язку із закінченням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.
Частиною 8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, зокрема : 3) після прийняття рішення про демобілізацію: б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.
Відповідно до частини 3 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Як зазначено вище, 02.01.2013 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_1 (нині військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) підполковника ОСОБА_2 було укладено на три роки контракт "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України".
Згідно умов контракту від 02.01.2013 року сторони зобов`язалися не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, визначених нормативно-правовими актами.
Як підтверджено матеріалами справи, позивач 15.12.2015 року рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення надіслав рапорт про звільнення командиру військової частини, який зареєстрований 21.12.2015 року.
Однак, станом на час прийняття судом першої інстанції постанови від 02.03.2016 року, рапорт позивача від 15.12.2015 року не розглянутий і відповідь позивачу на вказаний рапорт відповідач не надав.
З цього приводу колегія зазначає, що розділом V Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року № 551-XIV врегульовано загальні правила розгляду пропозицій, заяв, скарг, загальні положення якого також стосуються порядку розгляду рапорту.
Так, статтею 117 Закону № 551-XIV встановлено, що пропозиція, заява чи скарга, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в пропозиції, заяві чи скарзі, не входять до компетенції командира, органу військового управління, вони в строк не більше п`яти днів пересилаються ним за належністю відповідній посадовій особі чи органу, про що сповіщається військовослужбовець, який подав пропозицію, заяву чи скаргу. Якщо пропозиція, заява чи скарга не містять даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, вони в той же строк повертаються військовослужбовцю з відповідним роз`ясненням.
Згідно зі ст. 118 Закону № 551-XIV пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання і з приводу їх вжито необхідних заходів або дано вичерпні відповіді. Відмова в задоволенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на закон або військові статути і зазначенням мотивів відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Статтею 119 Закону № 551-XIV визначено, що всі пропозиції, заяви чи скарги розглядаються і вирішуються у строк не більше одного місяця з часу їх отримання, а ті, що не потребують додаткового вивчення й перевірки, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів з часу їх надходження.
Однак, в порушення вимог зазначеного Закону, відповідач у встановлені цим Законом строки не надав вичерпної відповіді на рапорт позивача, тобто проявив протиправну бездіяльність щодо розгляду рапорту позивача.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що командування військової частини зобов`язано було надати відповідь на рапорт позивача від 15.12.2015 року в межах строку, визначеного законодавством. В разі встановлення факту подання рапорту про звільнення до особи, до компетенції якого не належить вирішення зазначеного в ньому питання, відповідач зобов`язаний був пересилати його за належністю відповідній посадовій особі чи органу, про що сповіщається військовослужбовець. Отже, в даному випадку військова частина не звільняється від обов`язку повідомити позивача про результати розгляду рапорту.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 15.12.2015 року про звільнення його з військової служби та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України надати відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 15.12.2015 року про звільнення його з військової служби.
Щодо позовних вимог позивача про визнання укладеного між ним та ТВО командира військової частини НОМЕР_1 контракту від 02.01.2013р. припиненим (розірваним) у зв`язку із закінченням його строку та зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби внаслідок закінчення строку вказаного контракту, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення позивача з даними позовними вимогами до суду та на час прийняття судом першої інстанції постанови від 02.03.2016 року, рапорт позивача від 15.12.2015 року про його звільнення з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінченням терміну дії контракту не розглянутий і відповідь позивачу на вказаний рапорт відповідач не надав.
За таких обставин, колегія суддів вважає передчасним звернення позивача до суду з позовними вимогами щодо визнання укладеного контракту від 02.01.2013р. припиненим (розірваним) та зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби внаслідок закінчення строку контракту, оскільки підстави для припинення (розірвання) контрактів про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначаються відповідним законодавством України.
Отже, рішення відповідача про відмову позивачу в звільненні його з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінченням терміну дії контракту не прийнято, а тому права позивача в цій частині не порушені, оскільки лише після прийняття відповідачем відповідного рішення, позивач вправі оскаржити це рішення в судовому порядку.
Окрім того, судом визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 15.12.2015 року та зобов`язано відповідача надати позивачу відповідь на його рапорт.
Посилання апелянта на п "а", "б" ч. 2 та п "а" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до яких: контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем ще не прийнято будь-яке рішення щодо результатів розгляду рапорту позивача.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з підстав, наведених в даній ухвалі.
Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02.03.2016р. по справі № 818/58/16 залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі з 21.04.2016 року.

Головуючий суддя (підпис)Старосуд М.І.
Судді(підпис) (підпис) Яковенко М.М. Лях О.П.