Справа № 814/3861/15
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/3861/15

Категорія: 5.1.2 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до адміністративного суду з позовною заявою до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови № 08 від 06.10.2015 року.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2015 року вказаний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову № 08 від 06.10.2015 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених вимог, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.10.2015 року, на підставі скарги ОСОБА_2 від 28.08.2015 року, Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Миколаївській області була проведена позапланова перевірка дотримання ФОП ОСОБА_3 законодавства про захист прав споживачів, за результатами якої складено акт № 000034.

В ході перевірки було встановлено порушення позивачем чинного законодавства в частині наявності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, чим порушено ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 19-1 Закону України «Про туризм».

На підставі вказаного акту перевірки, відповідачем прийнято постанову № 08 від 06.10.2015 року про накладення стягнення, передбаченого ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», якою за відсутність необхідної доступної, достовірної та своєчасної інформації про туристичні послуги застосовано до ФОП ОСОБА_3 штраф в сумі 85 грн.

Не погодившись із вказаною постановою позивач звернулась до суду з даним позовом про її скасування.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору на туристичне обслуговування не передбачений обов'язок позивача на отримання віз для ОСОБА_2, позивач умови договору не порушувала, наслідки неотримання туристом віз передбачені умовами договору, турист підписав договір, отже погодився з передбаченими в ньому умовами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заявленого позову та скасування оскаржуваної постанови, проте, вважає, що до такого висновку суд першої інстанції дійшов з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладене.

Відповідно п.п. 2, 12 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-XII центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечує реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і має право, зокрема, перевіряти додержання суб'єктами господарювання, що провадять діяльність у сфері торгівлі і послуг, вимог нормативно-правових актів щодо безпеки продукції, а також правил торгівлі та надання послуг шляхом безперешкодного відвідування та обстеження відповідно до законодавства будь-яких виробничих, торговельних та складських приміщень таких суб'єктів, накладати на винних осіб у випадках, передбачених законодавством, адміністративні стягнення.

На виконання вимог Законів України «Про захист прав споживачів», «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та інших нормативно-правових актів, які регулюють відносини у сфері захисту прав споживачів, наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 07.03.2012 року № 310 затверджено Порядок проведення перевірок у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якості продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг.

Так, згідно п. 3.1 вказаного Порядку за результатами проведеної перевірки посадовими особами в разі виявлення порушень вимог законодавства складається акт, який повинен містити такі відомості: дату складання акта; тип перевірки (планова або позапланова); предмет перевірки; найменування органу з питань захисту прав споживачів, а також посаду, прізвище, ім'я та по батькові посадової особи, яка провела перевірку; найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких проводилася перевірка.

Під час опису виявлених порушень вимог законодавства повинні бути зазначені нормативно-правові акти чи нормативні документи, вимоги яких порушені, їх повне найменування та реєстраційний номер. Зміст порушення повинен бути конкретизований та викладений відповідно до норм законодавства. Довільне викладення або трактування вимог нормативно-правових актів та документів не допускається. Опис порушень закінчується аргументованими висновками з посиланням на відповідні законодавчі, нормативно-правові акти та нормативні документи (п. 3.2 Порядку).

В свою чергу, перелік порушень законодавства про захист прав споживачів, за які суб'єкти господарювання несуть відповідальність, передбачені ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» і п. 2 Положення про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1177 від 17.08.2002 року.

До таких порушень належить і відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товар/послуги.

Із змісту вищевказаних нормативно-правових актів видно, що обов'язковою умовою для винесення постанови про накладення штрафу на суб'єкта господарської діяльності за порушення законодавства про захист прав споживачів є наявність факту такого порушення і належність такого порушення до тих, за які передбачена відповідальність.

При цьому, зміст такого порушення повинен бути конкретизований та чітко вказаний в акті проведеної перевірки з посиланням на норми чинного законодавства.

Проте, в порушенні наведених нормативно-правових актів відповідачем в акті перевірки та в оскаржуваній постанові не зазначено, яке саме порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» допущено позивачем.

Так, в акті перевірки, на підставі якого винесена оскаржувану постанову, відповідачем лише вказано про відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про туристичні послуги.

Однак, ані в акті перевірки, ані в постанові про накладення стягнення, не зазначено, яка саме інформація відсутня або не надається позивачем при здійсненні нею господарської діяльності.

Зазначені обставини позбавляють суд можливості встановити факт наявності або відсутності вказаних у акті перевірки порушень та надати правову оцінку спірним правовідносинам.

Посилання відповідача лише на положення ст. 19-1 Закону України «Про туризм», яка регулює порядок інформування споживачів про умови надання туристичних послуг, не є достатньою підставою для накладення на позивача штрафу за не представлення інформації про послуги, що нею надаються, без конкретизації встановленого порушення.

Також, сам факт проведення перевірки позивачем на підставі скарги ОСОБА_2 не звільняє відповідача від обов'язку при перевірці суб'єкта господарювання встановити відповідне порушення законодавства про захист прав споживачів, у разі його наявності, та зафіксувати його у відповідному акті, в обов'язковому порядку з конкретизацією такого порушення з посиланням на норми чинного законодавства.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, а саме п. 11.1 договору № 18/07Ф на туристичне обслуговування від 18.07.2015 року, який підписаний з боку позивача та скаржника ОСОБА_2, факт підписання договору свідчить про те, що турист (ОСОБА_2) отримав інформацію щодо туристичного обслуговування за договором в повному обсязі, яка була йому надана у відповідності з вимогами Закону України «Про туризм», законодавства про захист прав споживачів.

За викладених обставин, враховуючи, що відповідачем взагалі не зазначено, яка саме інформація не була представлена позивачем при наданні нею відповідних послуг, тобто не визначено, яке саме порушення було допущено позивачем, за яке на позивача і було накладено стягнення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність оскаржуваної постанови про накладення на позивача штрафу на підставі ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, доходячи обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову та визнання протиправною і скасування оскаржуваної постанови про накладення стягнення, суд першої інстанції помилково надав оцінці договірним відносинам, що склалися між позивачем та ОСОБА_2, а також наслідкам неотримання туристом віз та відповідно підстав для відшкодування матеріальної шкоди турагентом, оскільки такі відносини не є предметом розгляду даної справи.

Судом першої інстанції не враховано, що визначаючи предмет доказування у даній справі, останній повинен був виходити з обставин, якими орган обґрунтовує свою позицію, накладаючи на суб'єкта господарювання відповідне стягнення, та перевірити чи дотримано таким органом при прийнятті оскаржуваного рішення відповідних критеріїв, які визначені у ст. 2 КАС України, а не досліджувати відносини, що склалися між позивачем та ОСОБА_2 та встановлювати на кого покладався обов'язок щодо отримання віз і відповідно наслідки невиконання такого обов'язку.

Колегія суддів наголошує, що, ані в акті перевірки, ані в оскаржуваній постанові, відповідачем взагалі не вказано про те, що позивачем не була представлена інформація про туристичні послуги саме ОСОБА_2 та саме про порядок отримання віз, а тому висновок суду першої інстанції стосовно того, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови було саме не представлення вказаної інформації ґрунтується на припущеннях. Як вже зазначалось вище колегією суддів, відповідачем взагалі не зазначено про яку саме інформацію йдеться застосовуючи до позивача відповідне стягнення.

З тих самих підстав, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, на які він посилається, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та відповідно правомірність постанови про накладення на позивача стягнення, оскільки такі доводи жодним чином не впливають на встановлені у даній справі обставини щодо протиправності прийнятого відповідачем рішення та висновки суду першої інстанції про наявність підстав для його скасування.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не враховано, що за правилами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів, при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 3 ст. 2 КАС України).

За встановлених у даній справі обставин саме щодо невідповідності рішення відповідача, прийнятого ним як суб'єктом владних повноважень, критеріям, які визначені у ст. 2 КАС України, прийняття ним оскаржуваного рішення без встановлення та фіксування змісту допущеного суб'єктом господарювання порушення Закону України «Про захист прав споживачів», наявність якого і надає йому право на прийняття такого рішення, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було прийнято оскаржуване рішення та скасовано постанову про накладення на позивача штрафу.

Згідно вимог ч. 2 ст. 200 КАС України не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті позовних вимог, проте із помилковим застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає, що судове рішення, відповідно до вимог ст. 201 КАС України, підлягає зміні в частині мотивів, з яких суд першої інстанції виходив, задовольняючи заявлені вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2015 року - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2015 року - змінити, виключивши мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, та визначити мотиви за цією постановою, які викладені у рішенні суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець