Справа № 815/6644/15
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6644/15

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Романішина В.Л.,

судді - Шляхтицького О.І.

при секретарі: Топор О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Контакт" до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про скасування рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Контакт" звернулося до суду з позовом до ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 13 жовтня 2015 року №№ та 002592208.

Свої позовні вимоги ТОВ "Контакт" обґрунтувало незаконністю спірних рішень.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2016 року вищенаведений позов було задоволено. Скасовано спірні рішення.

В апеляційній скарзі ДПІ Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 18.08.2015р. по 22.09.2015р. на підставі направлень на проведення перевірки, Відповідачем було проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Контакт» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено Акт № 11/22-213/30390413/54 від 29.09.2015р. /а.с. 15-115 т. 1/.

Як встановлено судом із Акта перевірки № 11/22-213/30390413/54 від 29.09.2015р., прийняті податкові повідомлення-рішення обґрунтовані незаконністю декларування витрат операційної діяльності та податкового кредиту по взаємовідносинам із постачальниками Позивача ТОВ «РОМУАЛІНВЕСТ», ТОВ «БЕВЕРЛІ РОКС», ТОВ «ЕЛЬФ», ТОВ «КІККО БЕСТ», ТОВ «СПЕЦ-ТРЕЙДІНГ», ТОВ «ТАЛАС+», ТОВ «ВВ ТРЕЙДІНГ ЛТД», ТОВ «ТРАНСТРЕЙДГРУП», ТОВ «ПРОМТРАНСКОМПЛЕКТ», ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕВЕРЕСТБУД», ТОВ «ВАЙТ РОЯЛ» тощо з одних і тих самих підстав.

Згідно з вимогами Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з'ясовувати та перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності. При цьому в обов'язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про відсутність ділової мети у діях платника податку, зокрема у разі подальшого продажу придбаного товару нижче за ціну придбання; придбання товарів (послуг) у посередників за наявності прямих контактів з їх виробниками; придбання послуг, використання яких не може мати позитивного впливу на результати господарської діяльності платника податку тощо.

В матеріалах справи містяться докази щодо підтвердження господарський відносин з контрагентами Позивача, а саме з: ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕВЕРЕСТБУД» - договір підряду № 22М від 15.06.2014 року, договір підряду № 23Р від 16.06.2014 року, договір про виконання робіт № 35 від 18.08.2014 року, договори підряду № 16 від 01.04.2014 року, № 19 від 21.04.2014 року, № 2 від 09.01.2014 року, № 1 від 09.01.2014 року, податкові накладні, довідки про вартість виконаних будівельних робіт, акти приймання виконаних будівельних робіт, акт приймання виконаних робіт, платіжне доручення /а.с. 164-209 т. 1, 44-47, 52-62, 73-91, 120-137, 164-250 т. 2, 1-14 т. 3, 177-186 т. 4/;

ТОВ «ВАЙТ РОЯЛ» - Договір поставки № 51 від 23.12.2014 року, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортна накладна /а.с. 140-164 т. 3/;

ТОВ «ЕЛЬФ» - Договір поставки № 5Т від 15.01.2014 року, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні /а.с. 165-201 т. 3/;

ТОВ «ТАЛАС+» - Договір поставки № 14 від 03.03.2014 року, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні /а.с. 202-246 т. 3/;

ТОВ «РОМУАЛІНВЕСТ» - Договір поставки № 5Т від 15.01.2014 року, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні /а.с. 247-250 т. 3, 1-18 т. 4/;

ТОВ «КІККО БЕСТ» - Договір поставки № 3 від 13.01.2014 року, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні /а.с. 19-46 т. 4/;

ТОВ «ТРАНСТРЕЙДГРУП» - Договір поставки № 26 від 01.08.2014 року, Договір надання послуг № 27 від 01.08.2014 року, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акт надання послуг, реєстр поїздок, , платіжне доручення /а.с. 53-84, 148-154, 187-194 т. 4/;

ТОВ «БЕВЕРЛІ РОКС» - Договір поставки № 4Т від 15.01.2014 року, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні /а.с. 85-125 т. 4/;

ТОВ «ВВ ТРЕЙДІНГ ЛТД» - Договір поставки № 24 від 04.08.2014 року, договір про надання послуг № 10 від 24.02.2014 року, № 27 від 10.08.2014 року, № 18 від 17.04.2014 року, податкові накладні, накладна, акти надання послуг /а.с. 126-147, 155-159 т. 4/.

Також в матеріалах справи містяться Договори між Позивачем та іншими контрагентами, довідки про вартість виконаних будівельних робіт, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акти списання товарів, акти приймання виконаних будівельних робіт, акт приймання виконаних робіт, тощо /а.с. 177-250 т.4, 1-250 т. 5, 1-144 т. 6/.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п.п. 198.2, 198.3 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку тощо. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.5., 198.6. ст. 198 ПК України, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися: а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу); б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, стаття 198 ПК України передбачає виключний перелік підстав за яких, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання, виходячи із бази оподаткування, та не має права на формування податкового кредиту.

Як встановлено судом, Позивачем задекларовано податковий кредит з податку на додану вартість на підставі виданих контрагентами - постачальниками податкових накладних. Задекларований Позивачем податковий кредит, сформований за рахунок сум ПДВ, сплачених контрагенту - постачальнику в складі вартості товарів та послуг, які Позивачем використано для здійснення власної господарської діяльності та підтверджений податковими накладними, які складено контрагентами - постачальниками у повній відповідності до вимог чинного податкового законодавства. Під час проведення перевірки, фактів неправильного оформлення, або відсутності реєстрації податкової накладної, яка підлягає реєстрації, не виявлено та не зафіксовано в Акті перевірки.

Зазначене не спростовується Відповідачем в Акті перевірки, зокрема Актом перевірки не встановлено відсутність зв'язку витрат на придбання товарів, робіт та послуг, отриманих від вказаних контрагентів - постачальників з власною господарською діяльністю Позивача.

Посилання Відповідача на те, що Позивач має власний персонал, тому укладення договорів з ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕВЕРЕСТБУД» є недоцільним, суд не бере до уваги, оскільки платник податків здійснює господарську діяльність, в тому числі укладає договори на власний розсуд, а повноваження контролюючих органів обмежені лише відносинами, що виникають у сфері справляння податків і зборів. Також, суд не приймає доводи про відсутність письмової згоди фірми КОНЕ lifts LLC на придбання запчастин від ТОВ «ВАЙТ РОЯЛ», оскільки, як пояснив представник, така згода є в наявності, але на думку Позивача не є первинним документом, тому не надана до перевірки. Крім того, зазначення у товарно-транспортній накладній «ліфтові запчастини» на відміну від повного переліку таких запчастин у видаткових накладних не може бути підставою для позбавлення платника податку права на декларування податкового кредиту.

Таким чином, суд вважає, що податковий кредит, задекларований Позивачем, підтверджений належним чином оформленими податковими документами, а обставини, що виключають право декларування податкового кредиту з податку на додатну вартість, а також зобов'язання Позивача нарахувати відповідні зобов'язання з цього податку є відсутніми.

Крім того, видання контрагентами - постачальниками податкових накладних Позивачу фактично є підтвердженням прийняття контрагентом податкових зобов'язань на відповідну суму ПДВ, вказану в податковій накладній, а не відображення податкових зобов'язань контрагентами Позивача згідно з чинним законодавством, не є підставою для зменшення податкового кредиту Позивача.

Також, суд зазначає, що податковим законодавством не передбачено повноваження Відповідача на визнання незаконним декларування витрат операційної діяльності та формування податкового кредиту на підставі Актів про неможливість проведення перевірок інших юридичних осіб, з якими у Позивача не було взаємовідносин, і які є контрагентами юридичних осіб, які були контрагентами - постачальниками Позивача, а також на підставі пояснень фізичних осіб щодо здійснення фіктивного підприємництва, без посилання на встановлені судом факти здійснення фіктивного підприємництва у відносинах саме з Позивачем.

Підпунктом 4.1.1. пп. 4.1. ст. 4 ПК України встановлено принцип загальності оподаткування, що передбачає, що кожна особа зобов'язана сплачувати податки та збори, платником яких вона є, тому покладення відповідальності за порушення чинного податкового законодавства іншими юридичними особами, шляхом невизнання права Позивача на декларування податкового кредиту та витрат є фактичним встановленням обов'язку зі сплати податків за цих юридичних осіб Позивачеві, що не відповідає податковому законодавству.

Правомірність формування податкового кредиту платником податків незалежно від дій його контрагентів підтверджується усталеною судовою практикою.

Згідно з нормами ЦК України, ГК України, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», Позивач та його контрагенти є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи і самостійно ведуть облік і сплачують податки. Позивач не може та не повинен нести відповідальність за можливі порушення податкового законодавства з боку контрагентів. Межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюється на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником податків. Порушення контрагентом - постачальником вимог чинного законодавства, зокрема, податкового, не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого платника податків (покупця).

Таким чином, при збільшенні податкових зобов'язань Позивача за перелічених вище підстав, Відповідач діяв поза межами повноважень, передбачених чинним податковим законодавством.

Відповідно до п. 138.1. ст. 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп. 138.1.1. п.138.1., п.138.4, 138.8. ст. 138 ПК України, витрати операційної діяльності включають зокрема собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п. 138.2. ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Чинним податковим законодавством, зокрема пп. 138.3. ст. 138 та ст. 139 ПК України, передбачено вичерпний перелік витрат, які не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» 996-ХІУ від 16.07.1999р. визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З викладеного вбачається, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здїйснення господарської операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України №996-XIV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час ітіяснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних шжументів можуть складатися зведені облікові документи.

Ч. 2 ст. 9 Закону України №996-XIV визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, виходячи із приписів вищевказаних норм закону, відсутність первинних документів, які підтверджують проведення господарських операцій (платіжні документи, видаткові та податкові накладні, акти виконаних робіт тощо) позбавляє платника податку права на включення сплачених (нарахованих) сум за такими операціями до валових витрат.

Суд зазначає, що надані до суду первинні документи складені у відповідності до вимог Податкового кодексу України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року, тобто відповідають вимогам чинного законодавства щодо надання документу юридичної сили і доказовості.

Крім того, Актом перевірки не встановлено жодної з обставин, які виключають право Позивача на декларування витрат операційної діяльності, адже усі товари (роботи, послуги) використані Позивачем у власній господарській діяльності, а витрати на придбання товарів (робіт, послуг) підтверджені первинними документами, які складені у повній відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Таким чином, при збільшенні податкових зобов'язань Позивача з податку на прибуток, Відповідач діяв поза межами повноважень, передбачених чинним податковим законодавством.

Також в Акті перевірки, Відповідач посилається на недоведеність обставин та зазначив, що операції із придбання товарів, робіт (послуг), а також операції з їх продажу є недійсними та безтоварними. Разом з тим, відповідний висновок зроблений Відповідачем на підставі посилань на Акти про неможливість проведення перевірок інших юридичних осіб та пояснення фізичних осіб про здійснення фіктивного підприємництва, без посилань на вирок суду, який би підтвердив факт здійснення фіктивного підприємництва саме по взаємовідносинах з Позивачем.

Відповідно до п. 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 № 984, Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово- господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно з п. 5, 6 Розділу 1 та п. 5.2. Розділу 2 цього Порядку, в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Факти виявлених порушень викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, що підтверджують наявність зазначених фактів.

З Акту перевірки вбачається, що Відповідач послався на відсутність об'єктів оподаткування при придбанні та продажу товарів, робіт (послуг), у зв'язку із відсутністю товарності операцій із вказаними контрагентами-постачальниками. При цьому, зроблено посилання на пп. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 ПК України, яка передбачає неможливість включення витрат, які не підтверджені розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами.

Крім того, Відповідач взагалі не навів інформації, по яких саме контрагентах є відсутніми первинні документи, інформації про суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до порушення, зміст порушення, інформацію про господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, посилання на конкретні первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші докази, що підтверджують наявність факту порушення, а отже фактично Відповідачем не доведено допущення зазначених порушень.

Судом встановлено, що відповідно до Додатку 3 до Акту перевірки «Узагальнений перелік документів, які було використано при проведенні перевірки ТОВ «Контакт», перевірялися оборотно-сальдові відомості та банківські виписки вибірковим порядком, що виключає можливість правильного встановлення факту використання товарів, робіт та послуг в подальшій господарській діяльності Позивача.

Відповідно до ст. 19-1 ПК України здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством є завданнями органів державної податкової служби.

З огляду на відсутність в Акті перевірки мінімального необхідного обґрунтування та доказів факту порушення Позивачем податкового законодавства, зокрема відсутності об'єктів оподаткування під час придбання та продажу товарів, робіт та послуг, в порядку передбаченому п. 5.2. Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, є недоведеними факти таких порушень.

Суд зазначає, що Акти про неможливість проведення перевірки фіксують інформацію про господарську діяльність контрагентів - постачальників, але такі акти та пояснення посадових осіб, на які послався Відповідач, не виключають наявність у контрагентів - постачальників складських залишків придбаного Позивачем товару, тобто висновок про безтоварність операцій із придбання товарів, робіт (послуг) є передчасним та необґрунтованим.

Таким чином, безпідставними є висновки Відповідача про не підтвердження товарності господарських операцій Позивача, подальшого продажу товарів, з огляду на те, що за даними операціями Позивачем був отриманий товар (послуги) у повному обсязі, оплату вартості товару (послуг) було здійснено Позивачем, а в наступному був здійснений продаж такого товару, тобто господарські зобов'язання виконані належним чином, реальність здійснення господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами, всі операції відображені в бухгалтерському та податковому обліку Позивача.

Крім того, висновки Відповідача про не направленість правочину на реальне настання його наслідків, тягне за собою недійсність правочину, однак жодна із сторін зазначених правочинів, а також сам Відповідач, не заявляли про їх недійсність, нікчемність, або фіктивність, а сама по собі недійсність має бути визначена рішенням суду.

Відповідно до ст. 204 ЦК України «правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним», тобто діє презумпція правомірності правочину.

Виключенням із судового порядку визначення недійсності правочину є тільки його нікчемність, згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України «недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається». При цьому нікчемність угоди повинна бути встановлена саме законом, а не актом податкової перевірки.

Враховуючи наведене, встановлені в акті перевірки № 11/22-213/30390413/54 від 29.09.2015р. порушення вимог є відповідачем не доведеними, отже позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №№ та від 13.10.2015 року є обґрунтованими, та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області не надано доказів правомірності та обґрунтованості висновків, викладених в акті перевірки № 11/22-213/30390413/54 від 29.09.2015р., у зв'язку з чим суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог ТОВ «Контакт».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість даного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Частиною 1 ст. 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Контакт" до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 13 жовтня 2015 року №№ та 002592208 - залишити без змін.

Стягнути з апелянта (Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області) до спеціального фонду Державного бюджету України на рахунок №: 1008, отримувач коштів: УК у м. Одесі/Приморський р-н/22030101, , банк отримувача: ГУДКСУ в Одеській області, МФО: 828011, Код класифікації доходів бюджету 22030101 судовий збір в розмірі 47 127 (сорок сім тисяч сто двадцять сім) гривень 38 копійок.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /В.Л. Романішин/

/О.І. Шляхтицький/