Справа № 359/2858/16-а
Суддя: Журавський В. В.
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/359/94/2016
Справа №359/2858/16-а
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 квітня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Журавського В.В.

при секретарі - Алфімовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бориспіль адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бориспільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання дій та рішень неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Наприкінці березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, яким просить суд визнати неправомірними дії та рішення Бориспільського об'єднаного УПФ України в Київській області, викладене в листі від 28 січня 2016 року №257/03 про відмову в призначенні судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 90% заробітної плати працюючого судді або пенсії за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» з посиланнями на обмеження, встановлені п.5 розділу ІІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», починаючи з 17 січня 2016 року. Крім цього, просить скасувати рішення Бориспільського об'єднаного УПФ України в Київській області від 28 січня 2016 року №257/03 як незаконне, зобов'язати Бориспільське об'єднане УПФ України в Київській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання з 17 січня 2016 року в розмірі 90% грошового утримання працюючого судді без обмеження граничного розміру, виходячи із суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням довідки Верховного Суду України №7 від 16 січня 2016 року склала 34036 гривень 60 копійок, зобов'язати Бориспільське об'єднане УПФ України в Київській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість, що виникла з 17 січня 2016 року, з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 17 січня 2016 року він був звільнений з посади судді Верховного Суду України згідно з п.2,3,6,9 ч.5 ст.126 Конституції України та на підставі Постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року №788-VIII у зв'язку з виходом у відставку. 26 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до УПФУ з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Рішенням УПФУ від 28 січня 2016 року №257/03 йому було відмовлено у призначенні довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки відповідно до п.5 розділу ІІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01 червня 2015 року скасовані норми щодо забезпечення осіб, яким пенсії, довічне грошове утримання призначались відповідно до Законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про державну службу» та інші. Позивач вважає, що вказане рішення УПФУ грубо порушує його конституційні права як судді у відставці.

Позивач у судове засідання не з'явився, направив на електронну пошту суду заяву, якою просив проводити розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив суд задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача Сірик О.М. у судове засідання також не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте надав до суду заперечення, в яких просив суд розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову заперечував.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах адміністративної справи, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 23 січня 1978 року до 14 січня 2016 року ОСОБА_1 працював на посаді судді в різних судових інстанціях, а саме: з 23 січня 1978 року до 19 квітня 1978 року - в.о. судді Комінтернівського районного суду м. Харкова; з 24 квітня 1978 року до 01 серпня 1979 року - в.о. судді Комінтернівського районного суду м. Харкова; з 01 серпня 1979 року до 04 березня 1980 року - в.о. члена Харківського обласного суду; з 14 квітня 1980 року до 12 січня 1984 року - народний суддя Московського районного суду м. Харкова; з 16 січня 1984 року до 14 березня 1989 року - член Харківського обласного суду; з 14 березня 1989 року до 14 січня 2016 року - суддя Верховного Суду Української РСР, Верховного Суду України. Вказані обставини підтверджуються розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с.14).

Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року №788-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді Верховного Суду України у відставку на підставі п.9 ч.5 ст.126 Конституції України (а.с.11).

Наказом голови Верховного Суду України від 14 січня 2016 року №20-к ОСОБА_1 було виключено із складу Верховного Суду України з 16 січня 2016 року (а.с.12).

Встановлено, що стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, складає 39 років 10 місяців 28 днів, а розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці складає 34036 гривень 60 копійок, що підтверджується довідкою №7 від 16 січня 2016 року, виданою головою Верховного Суду України (а.с.13).

26 січня 2016 року позивач звернувся до Бориспільського об'єднаного УПФУ в Київській області з заявою, якою просив призначити йому щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді (а.с.15).

Листом №957/03 від 28 січня 2016 року Бориспільське об'єднане УПФУ в Київській області відмовило позивачу у задоволенні його заяви з вказівкою на приписи п.5 розділу ІІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», відповідно до якої з 01 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, довічне грошове утримання призначались відповідно до законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про державну службу» та ін. (а.с.16).

У відповідності до ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень у тому числі органів державної влади.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст.126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів. Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, Конституція України п.9 ч.5 цієї статті передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку.

Таким чином право судді на відставку, передбачене п.9 ч.5 ст.126 Конституції України означає одночасне поєднання двох складових: по-перше, припинення суддівських повноважень та по-друге - призначення належного матеріального забезпечення. Відтак пенсія за віком, призначена на загальних підставах, не є таким матеріальним забезпеченням.

Крім того, за своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання, на відміну від пенсії на загальних підставах, є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді і виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, виступаючи фінансовою гарантією суддівської незалежності.

Такий висновок ґрунтується й на аналізі інших нормативних актів та рішень як Європейського Суду з прав людини так і Конституційного суду України.

Так, п.7 рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді.

Крім цього, Конституційний Суд України у цьому рішенні також вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

В рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 зазначено, що щомісячне довічне грошове утримання судді це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у Конституції України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Це положення узгоджується з ч.3 ст.22 Конституції України.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 частина третя, речення перше, друге, третє ч.5 ст.138 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст.2 Закону України №3668-VI у частині поширення її дії на Закон України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»; абз.2 п.2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3668-VI, зі змісту якого вбачається, що виплата суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень ч.2 та ч.3 ст.42 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, - визнані неконституційними. Тобто визнано неконституційними, серед іншого, положення Закону № 3668-VI, якими довічне грошове утримання суддів у відставці обмежувалося 80% розміру від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також обмежувався розмір пенсії або довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

У відповідності до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Згідно з ч.1 ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. п.п.8, 11 ч.4 ст.48 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII зазначено, що незалежність судді у тому числі, забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням та правом судді на відставку.

Крім того, ч.6 ст. 48 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Тобто, гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Всупереч цьому, приписами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», на який вказує Бориспільське об'єднане УПФУ як на обґрунтування своїх заперечень, було внесено зміни до спеціального Закону «Про судоустрій і статус суддів» у частині обмеження граничного розміру довічного грошового утримання суддів у відставці та зміни відсотку, з якого обчислюється розмір довічного грошового утримання, які неодноразово були визнані рішеннями Конституційного Суду України неконституційними.

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Вказані зміни суперечать Конституції України та рішенням Конституційного суду.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п.6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п.6.4).

Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН.

Цей підхід підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ч.3 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України №192-VIII), щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж: 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Разом з тим, чинною редакцією ч.3 та ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. Щомісячне довічне грошове утримання обмежено до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Як встановлено судом стаж ОСОБА_1 на посаді суддів склав понад 20 років, тому він набув право на отримання щомісячного грошового утримання у зв'язку з виходом у відставку.

Таким чином, позивач мав законне право на отримання гарантованого державою довічного грошового утримання при виході у відставку, проте у зв'язку з змінами в чинному законодавстві від 01 червня 2015 року, його позбавлено права на отримання щомісячного грошового утримання.

Згідно п.5 Прикінцевих положень вказаного Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Саме тому ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання.

У зв'язку з цим, відмова ОСОБА_1 у призначенні та виплаті щомісячного довічного грошового утримання, порушує конституційні права позивача та суперечить нормам ст.ст.21,22 Конституції України, оскільки особа не може бути позбавлена набутого на підставі закону права шляхом прийняття нового закону.

Аналогічна правова позиція, яка відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, висловлена Верховним Судом України у постановах від 09 червня 2015 року у справі №21-472а15 та від 17 березня 2015 року у справі № 21-429а14.

Вищезазначене також узгоджується з нормою ч.1 ст.58 Конституції України згідно з якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Саме тому, суд погоджується з доводами ОСОБА_1, що він має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, передбаченому ч.3 ст.141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції від 12 лютого 2015 року).

Таким чином, слід дійти висновку про відсутність підстав вважати, що у зв'язку зі скасуванням норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з 01 червня 2015 року пенсії не призначаються і раніше призначені пенсії не перераховуються.

Відтак, посилання представника відповідача на положення пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, як на підставу для відмови в призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання замість пенсії за віком є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях ч.2 ст.48 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України».

Тому, «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII носять загальний характер, прийняті під умовами неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах і фактично не визнають такими, що втратили чинність норми ст.141 спеціального закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права судді у відставці і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді конкретної справи застосовує Конституцію України, як акт прямої дії, так як рішення суду повинно ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною відмови Бориспільського об'єднаного УПФУ в Київській області у призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання та зобов'язати Бориспільське об'єднане УПФУ в Київській області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, без обмеження граничного розміру, на підставі довідки Верховного Суду України про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 16 січня 2016 року №7, починаючи з 17 січня 2016 року, без обмежень максимальним розміром.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч цьому, відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї відмови у задоволенні заяви позивача, у зв'язку з цим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь позивача, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З квитанції від 23 березня 2016 року (а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову до суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 551 гривень 20 копійок. Пред'явлений ним позов задоволений. З огляду на це, з Бориспільського об'єднаного УПФУ в Київській області на користь позивача належить стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 551 гривень 20 копійок.

На підставі викладеного та керуючись ст.8, ст.22, п.14 ч.1 ст.92, ст.126 Конституції України, ч.3 та ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.2, ч.ч.1-3 ст.8, ч.1 та ч.2 ст.71, ч.1 ст.94, ч.1 ст.158. ст.159, ч.1-ч.З ст.160, ст.ст.161-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Визнати неправомірною відмову Бориспільського об'єднаного Управління пенсійного фонду України в Київській області у призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного утримання як судді у відставці.

Зобов'язати Бориспільське об'єднане Управління пенсійного фонду України в Київській області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді, відповідно до довідки Верховного Суду України про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 16 січня 2016 року №7, починаючи з 17 січня 2016 року, без обмежень граничним розміром.

Зобов'язати Бориспільське об'єднане Управління пенсійного фонду України в Київській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість, що виникла з 17 січня 2016 року, з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком.

Стягнути з Бориспільського об'єднаного Управління пенсійного фонду України в Київській області на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 551 гривень 20 копійок.

Постанова суду може бути оскаржена через Бориспільський міськрайонний суд на протязі десяти днів з моменту її проголошення до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський