Справа № 757/6134/15-а
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 757/6134/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Матійчук Г.О.
Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кобаля М.І, секретаря судового засідання Самсонової М.М., за участю представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, -

ВСТАНОВИВ :

23.02.2015 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Канцедал О.О. про визнання дій державного виконавця неправомірними щодо стягнення з нього виконавчого збору та скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною, оскільки позивач не мала можливості добровільно виконати рішення суду щодо стягнення з неї суми боргу, внаслідок того, що відносно ВАТ «Аріал», на акції якого підлягало звернення стягнення, було порушено справу про банкрутство. Крім того, позивач зазначила, що спірна постанова про стягнення виконавчого збору винесена більш ніж через три роки з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, що є грубим порушенням чинного законодавства.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.09.2015р., яка прийнята в ході судового засідання без виходу до нарадчої кімнати, протокольною ухвалою, замінено відповідача - на Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 15.10.2015 р. адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору - залишено без задоволення.

Позивач, не погоджуючись з таким судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Печерського районного суду м. Києва від 15.10.2015 р. та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова скасуванню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22.04.2011 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Канцедалом Олександром Олександровичем відкрито виконавче провадження на підставі заяви ліквідатора АКБ «Трансбанк» Сегіна Ф.В. щодо виконання виконавчого листа № 2-378/10, виданий 02.12.2010 року Печерським районним судом м. Києва, про стягнення грошових коштів в сумі 42 247 984,90 грн. звернувши на Прості іменні акції Відкритого акціонерного товариства «Аріал» кількістю 110 000 штук, які належать на праві власності ОСОБА_3 (а.с.123-124).

Виконавчий лист видано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.02.2010р. (справа 2-378/10), яке залишено в цій частині без змін відповідно до ухвали апеляційного суду м. Києва від 15.09.2010р. (справа 22-6238/10) у справі за позовом Акціонерного комерційного банку «Трансбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будальянс плюс», ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави (а.с.56-63).

На запит суду апеляційної інстанції відповідачем надано копію виконавчого провадження № 447/12 (а.с.120-145).

Згідно листа Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 04.02.2014р. № 09/03/2092/ИК ОСОБА_5 серед власників, які володіють значними пакетами акцій емітентів, відсутня (а.с.140).

21.11.2014 р. старшим державним виконавцем була винесена постанова ВП № 26071804 про стягнення з боржника ОСОБА_5 виконавчого збору у розмірі 4 224 798,49 грн. (а.с.141).

01.12.2014р. ОСОБА_5 отримала копію постанови від 21.11.2014р. про стягнення виконавчого збору.

11.02.2015р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану відповідно до положень п.6 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у зв'язку з тим, що виявити майно, на яке необхідно звернути стягнення, відсутнє (а.с.144).

03.12.2014 р. ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору, яка була подана у порядку норм ЦПК України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2015 року закрито провадження у справі, оскільки такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (а.с.13).

23.02.2015 р. ОСОБА_3 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом про визнання дій державного виконавця неправомірними щодо стягнення з виконавчого збору та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, який подано у порядку норм КАС України.

Вказані обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи встановлені обставини колегія суддів вважає, що позовна заява підлягала розгляду по суті, оскільки підстави пропуску звернення до суду з позовом вважає поважними.

Законом України «Про виконавче провадження» (надалі Закон № 606) визначені умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.25 Закону № 606 (в редакції на час відкриття виконавчого провадження) передбачалось, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Стаття 27 Закону № 606 визначено порядок початку примусового виконання рішень. Згідно ч.1 вказаної статті у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно ч.3 вказаної статті, у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Стаття 28 Закону № 606 визначено підстави стягнення виконавчого збору. Так, ч.1 вказаної статті передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відмовляючи у задоволені адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ухиляється від виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, оскільки підстави для прийняття такої постанови були, рішення суду не було виконано відповідачем у добровільному порядку, отже, державним виконавцем правомірно винесено постанову про стягнення виконавчого збору, були дотримані вимоги вищевказаних норм закону, тому відсутні підстави для скасування постанови про стягнення з позивача виконавчого збору.

Колегія суддів з вказаним висновком суду першої інстанції погоджується.

Разом з тим, вирішуючи спір по суті, судом першої інстанції не взято до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, а суд першої інстанції, вирішуючи справу, погодився, що останній є належним відповідачем у справі.

Частиною 3 статті 181 КАС України встановлено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 1 ст. 3 Закону України "Про державну виконавчу службу" органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень;

- управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

- районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Отже, відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби у зв'язку з тим, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень державної виконавчої служби України, відділи примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - не визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

Крім того, відповідно постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби", із змінами і доповненнями, судам варто враховувати, що оскільки наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, судам, у разі подання позовної заяви до державних виконавців або інших посадових осіб органів державної виконавчої служби чи до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України здійснювати заміну первинного відповідача на належного - відповідно Державну виконавчу службу України, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, або, у разі наявності заперечень позивача, залучати вказаний орган як другого відповідача.

Таким чином, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області не є органом державної виконавчої служби, що виключає можливість його участі у даній справі як відповідача.

Згідно приписів ч. 1 ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що в даній справі позивач звернувся до неналежного відповідача та не допустив його заміну, що призвело до порушення норм процесуального законодавства.

Водночас, враховуючи, що суд апеляційної інстанції позбавлений права допустити заміну неналежного відповідача під час апеляційного розгляду справи тому, відповідно, підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 24 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України, їхньої посадової особи, виборчої комісії (комісії з референдуму), члена цієї комісії розглядаються і колегією у складі трьох суддів.

Також, колегія суддів вважає необхідним наголосити, що статтею 162 КАС України визначені повноваження суду при вирішенні справи. Частиною 1 вказаної статті передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Враховуючи зміст резолютивної частини, а саме те, що суд першої інстанції не відмовив у задоволені позовних вимог, як то передбачено ст.162 КАС України, а залишив адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору без задоволення, колегія суддів вважає порушенням встановленої норми процесуального права.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду з адміністративним позовом про скасування постанови про стягнення виконавчого збору, визначивши при цьому належного відповідача.

При прийнятті даного рішення судом апеляційної інстанції враховувались правові позиції Вищого адміністративного суду України висловлені в ухвалі від 17.12.2015р. при розгляді справи № К/800/28339/15.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми процесуального права, в зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Повний текст постанови виготовлено 21.04.2016 р.

Керуючись ст. ст. 196,198, 202, 207, 212, 254 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 р. - задовольнити частково.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору - відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

М.І. Кобаль

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Епель О.В.

Кобаль М.І.