Справа № 813/132/16
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року Справа № 813/132/16

16 год. 35 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Приймак С.І.,

позивач ОСОБА_1,

від відповідача Турчин І.Я.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Прокуратури Львівської області, в якому, з врахуванням уточненння адміністративного позову /а.с.78-81/, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 2731к Прокуратури Львівської області від 14.12.2015 року про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Сколівського району Львівської області та з органів прокуратури;

- поновити юриста 1 класу ОСОБА_1 на посаду прокурора прокуратури Стрийської місцевої прокуратури Львівської області та в органах прокуратури;

- стягнути з Прокуратури Львівської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 15.12.2015 року по день фактичного поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом прокуратури Львівської області № 2731к від 14.12.2015 року позивача звільнено з посади прокурора прокуратури Сколівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв'язку з скороченням кількості прокурорів органів прокуратури Львівської області відповідно до вимоги п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, не запропоновано та не переведено позивача на іншу роботу, а також не враховано переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 Кодексу законів про працю України, а саме: при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівнику з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі організації. Акцентував увагу, що йому оголошено подяку за сумлінне виконання службових обов'язків, високий професіоналізм під час роботи в органах прокуратури, особистий внесок у справу зміцнення законності та з нагоди Дня працівників прокуратури.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та уточненні адміністративного позову, просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву /а.с.22-25/. Зазначив, що позивача належним чином повідомлено про звільнення. Пояснив, що з прийняттям Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII визначено нову систему органів прокуратури України; Прокуратуру Сколівського району району ліквідовано та створена Стрийська місцева прокуратура Львівської області; штатний розпис прокуратур змінився і дійсно мало місце скорочення; проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі визначено Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури; питання звільнення/призначення на посади прокурора місцевої прокуратури врегульовано спеціальним Законом, який не передбачає врахування переважного права на залишення на роботі чи обов'язку запропонувати іншу роботу. Наголошено на тому, що інших посад в області не запропоновано, оскільки за умовами конкурсу позивач міг претендувати тільки на посаду у Стрийській місцевій прокуратурі Львівської області. Таким чином, звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, з додержанням процедури, передбаченої як нормами трудового законодавства, так і Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді, як і підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні, а тому у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Суд заслухав пояснення позивача та представника відповідача, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 19.09.2006 року призначений на посаду помічника прокурора Сколівського району Львівської області; 11.03.2009 року призначений на посаду слідчого прокуратури Сколівського району Львівської області; 07.02.2011 року прийняв Присягу працівника прокуратури; 11.10.2013 року позивача призначено на посаду прокурора прокуратури Сколівського району Львівської області /а.с.11-13/.

Наказом Прокуратури Львівської області №2371к від 14.12.2015 року, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 11 та підп. 4 п. 5-1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» звільнено юриста І класу ОСОБА_1 з посади прокуратура прокуратури Сколівського району Львівської області та з органів прокуратури з 14.12.2015 року у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органів прокуратури Львівської області відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні, враховуючи вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України /а.с.14/.

Позивач, вважаючи рішення відповідача таким, що порушує його права та інтереси, звернувся за їх захистом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст. 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Відповідно до ст. 222 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Таким чином, організація і порядок діяльності органів прокуратури України, особливості розгляду трудових спорів регулюються спеціальними нормами законодавства України, які є пріоритетними перед нормами КЗпП України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 р. (далі - Закон № 1697-VII).

Так, з прийняттям нового Закону України «Про прокуратуру» змінено систему органів прокуратури України. У ст. 7 Закону № 1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. У додатку до Закону № 1697-VII наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15 грудня 2015 року (абз. 3 п. 1 р. ХІІ «Прикінцеві положення» Закону № 1697-VII).

Таким чином, Закон України № 1697-VII змінив систему прокуратури України та надав Генеральному прокурору України повноваженнями щодо організації діяльності органів прокуратури України (п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України № 1697-VII).

Також, Закон № 1697-VII надав Генеральному прокурору України повноваження видавати накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України та визначив, що накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (ч. 2 ст. 9 Закону № 1697-VII).

Крім зміни системи органів прокуратури України, Закон № 1697-VII визначив умови призначення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах до запровадження переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур.

Відповідно до ст. 28 Закону № 1697-VII добір кандидатів на посаду прокурора здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами першою та п'ятою статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог цього Закону.

Кожен, хто відповідає встановленим вимогам до кандидата на посаду прокурора, має право звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду прокурора.

Так, у підпункті «в» підп. 1 п. 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону № 1697-VII визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абз. 3 п. 1 р. ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

На виконання цієї норми Генеральним прокурором України був виданий наказ нормативно-правового змісту № 98 від 20.07.2015 року «Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 року за № 928/27373.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного суду України у п. 19 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Також Пленум Верховного суду України звернув увагу судів на те, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Як вже встановлено судом, Закон № 1697-VII змінив систему органів прокуратури України. Відповідно до додатку до Закону № 1697-VII у Львівській області утворюється Стрийська місцева прокуратура територіальна юрисдикція якої поширюється на місто Моршин, Жидачівський район, Сколівський район, місто Стрий, Стрийський район.

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №85ш на виконання вимог статей 7, 12 та пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону №1697-VII, відповідно до статей 9, 14 та підпункту 6 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Закону та Переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур, визначених у додатку до цього Закону, у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур зі структури та штатного розпису Прокуратури Львівської області виключено штатний розпис прокуратури Сколівського району Львівської області та включено до штатного розпису Прокуратури Львівської області штатний розпис Стрийської місцевої прокуратури у кількості 29,5 одиниць посад, у тому числі 21 посада прокурора /а.с.26-30/.

Аналізуючи структуру та штатний розпис прокуратури Львівської області, в тому числі Стрийської місцевої прокуратури, кількість осіб, які раніше займали посади в прокуратурах, що реорганізовувалися, подали заяви та проходили тестування, суд дійшов висновку, що зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників дійсно мали місце. Сторонами не оспорюється факт, що штатний розпис прокуратури Львівської області станом на 16 грудня 2015 року передбачав зменшення кількості посад прокурорів /а.с.46-63/.

25.09.2015 року позивача попереджено про наступне звільнення з дотриманням положень ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, тобто не пізніше ніж за два місяці до звільнення /а.с.32/ та повідомлено, що у разі успішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі та при наявності вакантних посад йому буде запропоновано працевлаштування.

Тобто, відповідач вказав позивачу на його можливе, а не обов'язкове (безальтернативне), наступне звільнення у зв'язку з скороченням посад та ліквідацією прокуратури Сколівського району Львівської області з 14.12.2015 року, яке відбудеться за наявності зазначених вище умов. Наведене фактично свідчить про те, що позивачу була запропонована інша посада в новоутвореній місцевій прокуратурі, обійняти яку він мав можливість лише за результатами об'єктивного оцінювання, яке буде проводитись знову ж таки не відповідачем як роботодавцем, а незалежним органом, який із цією метою було утворено.

Відповідно до п. 5-1 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 1697-VII до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються: прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Так, відповідно до рейтингового списку Стрийської місцевої прокуратури Львівської області позивач зайняв у рейтингу 35 з 37 місць з результатом у 85,3 бали. Результати тестування позивачем не оскаржено.

Судом встановлено, що позивач звільнений у зв'язку з неуспішним проходженням тестування у порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.

Так, як вже було зазначено, порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур з числа прокурорів, які на день набрання чинності Законом № 1697-VII працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, визначений спеціальним законом - п. 5-1 Перехідних положень Закону № 1697-VII.

Зокрема, такий прийом на роботу можливий за умови успішного проходження ними тестування.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеною в ухвалі від 17.02.2015 у справі №21-8а15, Вищого адміністративного суду, викладеною у постанові від 16.07.2015 К/800/10543/15 (№2а-5582/08), ухвалі від 24.07.2015 К/9991/39504/11, ін.

З врахуванням викладеного, суд не бере до уваги покликання позивача про те, що звільнення його з посади проведено з порушенням норм трудового законодавства (КЗпП України), що регулюють порядок звільнення за скороченням штатів, встановлюють додаткові гарантії для працівника.

Стосовно доводів позивача про те, що відповідач не врахував його переважного права на залишення на роботі, суд вважає такі безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

З викладеного вище належить констатувати, що при скороченні чисельності чи штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі.

У даному випадку Генеральною прокуратурою України використано право на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників, яких визначила за допомогою проведення тестування, що повною мірою узгоджується з ч. 1 ст. 42 КЗпП України. Тому, у даному випадку, суд не бере до уваги твердження позивача про його переважне право на залишення на роботі.

Крім того, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Зважаючи на викладене, у відповідача не виникло правових підстав на переведення ОСОБА_1 на іншу посаду, з огляду на результати проходження ним тестування.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2. ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Зважаючи на норми ст. 28 Закону №1697-VII на викладене та враховуючи, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється виключно на конкурсних засадах, а позивач взагалі не пройшов відповідний конкурс, відсутній у рейтинговому списку, дані обставини не надають права претендувати на одну із посад в Стрийській місцевій прокуратурі Львівської області, тому у відповідача не виникло правових підстав на призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду, рскільки той не пройшов тестування. Позивач своєчасно попереджений про заплановане звільнення і взяв участь у конкурсі на заміщення посад керівника місцевої прокуратури, але за результатом конкурсу не був рекомендований конкурсною комісією на жодну із зазначених посад. Заяв на заміщення інших посад у Стрийській місцевій прокуратурі чи інших місцевих прокуратурах Львівської області не подавав. Таким чином, його повноваження як прокурора повинні бути припинені на підставі положень п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.

За викладених вище обставин встановлено, що оскільки орган прокуратури в якому працював позивач реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з не проходженням тестування, тому звільнення позивача із займаної посади ґрунтується на вимогах Закону, покликання позивача про те, що він має пріоритетне право на залишенні на посаді не можуть бути взяті судом до уваги.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про правомірність наказу прокурора Львівської області від 14.12.2015 №2731к про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури у зв'язку із реорганізацією і скороченням кількості прокурорів органу прокуратури за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а отже у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 136, 138, 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 22.04.2016 року.

Суддя Кравців О.Р.