Справа № 826/19812/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" квітня 2016 р. м. Київ К/800/17870/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Т.М.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача Дяків Г.М.,

відповідача Шипілова С.-Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуМіжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників
на постановуОкружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2015 року
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року
у справі№826/19812/14
за позовомПублічного акціонерного товариства «Укрнафта»
доМіжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників
провизнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Укрнафта») звернулось до суду з позовом до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі по тексту - відповідач, МГУ Міндоходів), в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення №1 від 10 листопада 2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року, позов задоволено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу просив в її задоволенні відмовити.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ПАТ «Укрнафта» з питань повноти та своєчасності сплат до державного бюджету частини чистого прибутку у розмірі, визначеному за базовими нормативами відрахування частини прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ «Укрнафта» за період 2011 - 2013 роки.

За результатами проведеної перевірки відповідачем 24 жовтня 2014 року складено акт №1264/28-10-41-20/00135390.

Перевіркою встановлено порушення ПАТ «Укрнафта» частини 5 статті 11 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», в результаті чого не сплачено до бюджету частину чистого прибутку у розмірі, визначеному за базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, встановлених на відповідний рік на частку ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 468971972 грн., а саме: за 2011 рік до 01 липня 2012 року - 207283812 грн.; за 2012 рік до 01 липня 2013 року - 214216658 грн.; за 2013 рік до 01 липня 2014 - 47471502 грн.; та не нараховано і не сплачено пеню за несплату частини чистого прибутку, яка складає на дату акту перевірки всього 122574559 грн., у тому числі: за 2011 рік з 02 липня 2012 року - 74454642 грн.; за 2012 рік з 02 липня 2013 року - 44985498 грн.; на 2013 рік з 02 липня 2014 року - 3134420 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників 10 листопада 2014 року прийнято рішення №1, яким ПАТ «Укрнафта» збільшено суму зобов'язання та нарахувано пені за платежем дивіденди (доход), нараховані на акції (частки, паї) господарських товариств, у статутних капіталах яких є державна власність, на суму 591546531 грн.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що оскаржуване рішення про збільшення ПАТ «Укрнафта» суми зобов'язання та нарахування пені, фактично суперечить наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 09 жовтня 2014 року №710, яким визначено завдання на голосування акціонеру позивача - Державній компанії «НАК «Нафтогаз України», а також змінює порядок та строки виплати дивідендів, визначених загальними зборами акціонерів ПАТ «Укрнафта» від 10 жовтня 2014 року.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 6 частини 5 статті 11 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» від 21 вересня 2006 року №185-V з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України №185- V) господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави в яких становить 100 відсотків, сплачують дивіденди безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків, пропорційно розміру державної частки (акцій, паїв) у статутних капіталах господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій.

На суму дивідендів на державну частку, несвоєчасно сплачених господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та господарським товариством, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходяться у статутному капіталі господарського товариства, частка держави якого становить 100 відсотків, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, нараховується пеня, яка сплачується до загального фонду Державного бюджету України з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від суми недоплати, розрахованої за кожний день прострочення платежу, починаючи з наступного дня після настання строку платежу і по день сплати включно.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, та господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави яких становить 100 відсотків, які не прийняли рішення про нарахування дивідендів до 1 травня року, що настає за звітним, сплачують до державного бюджету частину чистого прибутку у розмірі, визначеному за базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, встановлених на відповідний рік, але не менше 30 відсотків, до 1 липня року, що настає за звітним. На суму таких коштів органами доходів і зборів нараховується пеня у порядку, визначеному абзацом шостим цієї частини, яка сплачується до загального фонду Державного бюджету України.

Саме посилаючись на невиконання позивачем наведених положень Закону України №185-V, відповідачем було прийнято рішення, яким визначено суму дивідендів (доходу) та пені.

Функції контролюючих органів, якими є органи доходів і зборів, визначені у статті 191 Податкового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

Зокрема, контролюючі органи здійснюють адміністрування податків, зборів та платежів.

З цією метою контролюючі органи мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов'язань платників податків.

Відповідно до визначення, закріпленого у підпункті 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з визначенням, закріпленим у підпункті 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції не було досліджено питання правової природи чистого прибутку, визначеного відповідачем в оскаржуваному рішенні.

Також поза увагою судів залишилося питання наявності у відповідача повноважень на винесення зазначеного вище рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи обов'язковій перевірці підлягає питання правильності розрахунку пені.

Додатково колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Отже під час розгляду справи обов'язковому з'ясуванню підлягає питання з метою захисту якого саме права подано відповідний позов до суду та чи порушене таке право позивача.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дали передчасну юридичну оцінку встановленим фактичним обставинам справи, а тому ухвалені ними судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Наведені порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог норм процесуального права щодо всебічного та повного встановлення обставин у справі, як такі, що могли призвести до неправильного вирішення справи, не можуть бути усунені судом касаційної інстанції з огляду на встановлені статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України межі перегляду справи судом касаційної інстанції, що згідно частин 2 та 4 статті 227 цього Кодексу є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 227, 230, 231, 236, частиною 6 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників задовольнити частково.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року у справі №826/19812/14 скасувати.

3. Справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та перегляду не підлягає.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна