Справа № 826/22587/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 березня 2016 року № 826/22587/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алігол"

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління

Державної фіскальної служби у місті Києві

третя особа Державна фіскальна служба України

про зобов'язання вчинити дії

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "Алігол" (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському райноні Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - Відповідач) про визнання протиправною бездіяльність ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо не внесення інформації до електронної системи адміністрування ПДВ про збільшення розміру суми податкового кредиту ТОВ «АЛІГОЛ» у липні 2015 року на суму 11242033,0 грн.; зобов'язати Відповідача - суб'єкта владних повноважень - ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, внести до системи електронного адміністрування ПДВ на електронний рахунок ТОВ «АЛІГОЛ» № 4692 суму від'ємного значення зобов'язань з податку на додану вартість, в розмірі 11 242 033,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідач в супереч положенням п. 34 підрозділу 2 розділу XX ПК України, не вчинив відповідних дій щодо автоматичного збільшення від'ємного значення зобов'язань з ПДВ у системі електронного адміністрування на суму 11 242 033,00 гри., що були відображені в податковій декларації з ПДВ ТОВ «Алігол» за червень 2015 року.

Відповідачем надано суду заперечення на позовну заяву, в обґрунтування заперечень Відповідач зазначає, що згідно витягу з системи АІС "Податковий Блок" Позивач подав декларацію за червень 2015 р. лише 21.08.2015 р., чим порушив строки подання. Позивачем подавалася раніше декларація, але вона вважається неподаною, так як були припущені порушення порядку її оформлення, підприємству надсилався лист до відома від 16.07.2015 р., тобто часу для виправлення помилок підприємством було достатньо, а тому, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Для зясуванння всіх обставин справи судом залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні Відповідача - ДФС України.

В судовому засіданні представник третьої особи проти позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Судом встановлено, що з лютого 2015р., було запроваджено електронні рахунки у системі електронного адміністрування ПДВ.

Згідно Листа Державної фіскальної служби від 19.01.2015р. №1403/7/99-99-19-03-01-17, датою початку використання електронного рахунку є 01.02.2015р. На електронний рахунок платника ПДВ повинно зараховуватись від'ємне начення податку відповідно до даних податкової декларації, поданої платником за лютий 2015 року.

Відповідачу було присвоєно електронний рахунок № 4692 в системі електронного адміністрування ПДВ.

Позивачем 18.03.2015р. було подано податкову декларацію з ПДВ нової форми звітності за лютий 2015 р., реєстраційний номер № (надалі - Декларація за лютий).

Згідно рядка 26 Декларації за лютий Декларант відобразив суму від'ємного значення ПДВ в розмірі 12985194,00 грн. яка була зарахована на електронний рахунок Відповідача в системі електронного адміністрування ПДВ.

В подальшому Позивачем було подано уточнюючі декларації, відповідно до яких остаточна сума від'ємного значення, що була зарахована на електронний рахунок платника, була визначена в розмірі 12 954 245,00 гри., що підтверджується Витягом з системи електронного адміністрування ПДВ № 3 від 20.07.2015р., згідно якого сума від'ємного значення ПДВ, що була зараховано на рахунок платника в системі електронного адміністрування ПДВ, зазначається в рядку 9 Витягу, як сума збільшення, на яку платник має право зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Так, Позивачем в податковій декларації з ПДВ за червень 2015р., реєстраційний номер від 14.07.2015р., відображено суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 24 декларації), що становила 11 242 033,00 грн. і відповідно на зазначену суму Відповідачем до 31.07.2015 року повинно було бути здійснено збільшення розміру суми податкового кредиту Позивача на рахунку Позивача у системі електронного адміністрування ПДВ.

Позивач 11.08.2015р. звернувся до Відповідача із запитом про надання Витягу з системи електронного адміністрування ПДВ. Зі змісту наданого Витягу від 11.08.2015р., №11327267, Позивачу стало відомо, що на рахунку відсутнє від'ємне значення ПДВ, а відповідно сума, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні має від'ємне значення.

Крім того, 22.09.2015р. Позивач повторно звернувся до Відповідача із запитом про надання Витягу з системи електронного адміністрування ПДВ.

Згідно Витягу від 22.09.2015р. вбачається, що показник від'ємного значення ПДВ дорівнює нулю, а сума збільшення, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні, має вій'ємне значення.

Позивач вважає, що Відповідач в супереч вимогам законодавства прорушив права Позивача щодо реєстрації податкових накладних та використання податкового кредиту з ПДВ, що змусило останнього звернутися до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про обґрунтування позовних вимог, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року N 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким запроваджено нові правила функціонування системи електронного адміністрування податку на додану вартість.

Так, система електронного адміністрування податку на додану вартість запроваджена поетапно відповідно до пункту 35 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України: з 1 січня до 1 липня 2015 року - у тестовому режимі; з 1 липня 2015 року - на постійній основі.

Основні принципи функціонування системи електронного адміністрування ПДВ визначено статтею 200 1 розділу V Кодексу.

Порядок електронного адміністрування ПДВ затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року N 569 "Деякі питання електронного адміністрування податку на додану вартість".

Електронний рахунок у системі електронного адміністрування ПДВ (далі - електронний рахунок) - це рахунок, відкритий платнику податку в Казначействі, на який платником перераховуються кошти з власного поточного рахунка в сумах, необхідних для збільшення розміру суми, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в ЄРПН, а також у сумах, недостатніх для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов'язань з цього податку. Кошти з такого рахунка підлягають перерахуванню до бюджету та/або на спеціальний рахунок. Для кожного платника податку Казначейством відкривається один електронний рахунок.

Відповідно до пункту 200 1.5 статті 200 1 Податкового кодексу України кошти з електронного рахунка платника ПДВ перераховуються Казначейством в автоматичному режимі виключно до: державного бюджету; на рахунок, відкритий у банку та/або органі Казначейства сільськогосподарськими підприємствами - суб'єктами спеціального режиму оподаткування, визначений статтею 209 Податкового кодексу України, для акумулювання сум податку, що нараховуються на вартість поставлених ними сільськогосподарських товарів (послуг), у порядку, передбаченому статтею 209 Податкового кодексу України; на поточний рахунок платника податку за його заявою у розмірі суми коштів, що перевищує суму задекларованих до сплати до бюджету податкових зобов'язань.

Протягом дії системи електронного адміністрування ПДВ у тестовому режимі платники податку самостійно зараховують на такі електронні рахунки кошти з власних поточних рахунків, відкритих у банківських установах, у сумах, необхідних для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов'язань з цього податку, задекларованих ними в податковій звітності з ПДВ.

З 1 липня 2015 року на рахунки в системі електронного адміністрування ПДВ платники податку зараховують також кошти у сумах, необхідних для збільшення розміру суми, що обчислюється відповідно до пункту 200 1.3 статті 2001 Податкового кодексу України та надає право для реєстрації в ЄРПН податкових накладних / розрахунків коригування.

Пунктом 33 Розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України встановлено, що станом на третій робочий день після дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо удосконалення адміністрування податку на додану вартість" зареєстрованим платникам податку значення суми податку (позитивне або від'ємне), на яку такий платник має право зареєструвати податкові накладні / розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, визначене пунктом 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу, та значення усіх її складових, визначених цим Кодексом, дорівнюють нулю, крім значень її складових S НаклОтр, S НаклВид та S Митн, що були сформовані починаючи з 1 липня 2015 року. Зареєстрованим платникам податку таке значення автоматично збільшується контролюючим органом: 4) до 31 липня 2015 року для платників податків, що застосовують звітний (податковий) період місяць, без проведення перевірок, передбачених статтею 200 цього Кодексу, на суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, та суму непогашеного від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів на кінець поточного звітного (податкового) періоду, що зазначено в податковій звітності з податку на додану вартість, у якій відображаються розрахунки з бюджетом та/або відображаються операції, що стосуються спеціального режиму оподаткування відповідно до статті 209 цього Кодексу, за червень 2015 року. На таку суму платником податку збільшується розмір суми податкового кредиту за звітний (податковий) період (липень 2015 року).

Так, Судом встановлено, що Податковий орган, після початку роботи системи у штатному режимі на постійній основі, отримавши податкову декларацію з податку на додану вартість за червень 2015 року, яка прийнята згідно квитанції №2, отримав 14.07.2015 р. О 17:33:23, тоб-то своєчасно, проте, не забезпечив відображення її показників у системі електронного адміністрування ПДВ.

У відповідності до пункту 49.8. статті 49 Податкового кодексу України, прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу.

Так, підпунктом 49.9.1 пункту 49.9 статті 49 Податкового кодексу України, передбачено, що декларація вважється поданою, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Згідно з пункту 42.2. статті 42 Податкового кодексу України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Суд звертає увагу, що у відповідності до Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11, зі змісту якого вбачається, що задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин по справі суди повинні витребувати ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати певні обставини по справі.

У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до вищезазначених приписів Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11: "судам апеляційної інстанції при вирішенні питання про прийняття доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, варто враховувати приписи частини другої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно з наведеною нормою, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом апеляційної інстанції доказів, які не досліджувалися в суді першої інстанції, апеляційний суд повинен зазначити у своєму рішенні поважні причини, з яких такі докази не могли бути надані до суду першої інстанції. Наведене стосується також і доказів, які були витребувані судом першої інстанції, але не були надані позивачем або відповідачем.".

На думку суду, Податковий орган, не забезпечивши своєчасне відображення у системі електронного адміністрування ПДВ заявлених позивачем відомостей, порушив статтю 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", а саме, право на мирне володіння своїм майном, що також є невід'ємним правом на повагу до своєї власності.

Так, відповідно до статті 1 Протоколу 1 кожна юридична особа має право на мирне володіння своїм майном. Конвенція, залишаючи за державною владою велику свободу відносно рішень в сфері економічної та соціальної політики, підтверджує, що таке вручання в гарантовані права не буде повільним.

Мирне володіння означає, що порушення принципу, встановленому у першому реченні, може мати місце і за відсутності прямого або фізичного втручання у право власності. Так, наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використати власність, ненадання дозволів, або інших форм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади /рішення Європейського суду у справі Wiggins v. Unated Kingdom Appl. 7456/76 (1976)/.

На думку суду, суб'єктом владних повноважень також порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо не внесення інформації до електронної системи адміністрування ПДВ про збільшення розміру суми податкового кредиту ТОВ «АЛІГОЛ» у липні 2015 року на суму 11242033,0 грн. та зобов'язати Відповідача - суб'єкта владних повноважень - ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, внести до системи електронного адміністрування ПДВ на електронний рахунок ТОВ «АЛІГОЛ» № 4692 суму від'ємного значення зобов'язань з податку на додану вартість, в розмірі 11 242 033,00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідачі, як суб'єкт владних повноважень, не довели правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 69, 70 71, 128, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо не внесення інформації до електронної системи адміністрування ПДВ про збільшення розміру суми податкового кредиту ТОВ «АЛІГОЛ» у липні 2015 року на суму 11242033,0 грн.

3. Зобов'язати Відповідача - суб'єкта владних повноважень - ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, внести до системи електронного адміністрування ПДВ на електронний рахунок ТОВ «АЛІГОЛ» № 4692 суму від'ємного значення зобов'язань з податку на додану вартість, в розмірі 11 242 033,00 грн.

4. Стягнути з ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алігол" () судові витрати в сумі 1 218 гривні.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук