Справа № 804/9827/15
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 квітня 2016 рокусправа № 804/9827/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Уханенка С.А. Богданенка І.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Федосєєва Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Дніпропетровської митниці ДФС на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2015 року у справі № 804/9827/15 за адміністративним позовом Дніпропетровської митниці ДФС до відділу Державної виконавчої служби Буського районного управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови -

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровська митниця ДФС звернулась до суду з адміністративним позовом до відділу Державної виконавчої служби Буського районного управління юстиції про визнання незаконною та скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 28.07.2015 року №ВП47216751 заступника начальника відділу державної виконавчої служби Буського РУЮ Поцілуйка П.В.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Дніпропетровська митниця ДФС, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2015 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце проведення розгляду справи, в судове засідання не з'явились, у зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового процесу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Буського районного управління юстиції Поцілуйко П.В. від 09.04.2015 року було відкрито виконавче провадження ВП №47216751 про примусове виконання постанови Дніпропетровської митниці Міндоходів №0384/110000001/13 від 04.12.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 штрафу у розмірі 8500.00 грн. Строк добровільного виконання постанови був встановлений до 15.04.2015 року.

Однак, зазначена постанова боржником добровільно виконана не була, у зв'язку з чим Відповідач почав здійснювати дії по примусовому виконанню постанови Дніпропетровської митниці Міндоходів.

28.07.2015 року постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Буського районного управління юстиції Поцілуйко П.В. була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, яким був повернений виконавчий документ та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Зазначена постанова була обґрунтована тим, що відповідно до відповідей спеціалізованих установ, які проводять реєстрацію майна фізичних осіб, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. При виїзді за адресою вказаною у виконавчому встановлено, що майно, на яке може бути звернено стягнення, не виявлено, боржник не працює, пенсії не отримує, про що складено акт державного виконавця.

Не погодившись з обґрунтованістю прийняття зазначеної постанови, Позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, Відповідач при винесенні оскаржуваної постанови діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним законодавством.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст..1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 17 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно із приписами ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу», працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України

Відповідно до ст.32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Приписами п.18 ч.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Отже, у випадку відсутності у боржника належного йому майна, а здійсненні заходи його розшуку виявились безрезультатними, державний виконавець уповноважений повернути виконавчий документ стягувачу.

Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для винесення Відповідачем оскаржуваної постанови було відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Також, боржник не працює та пенсії не отримує, про що складено акт державного виконавця.

Наявність зазначених обставин у сукупності, на думку Відповідача, свідчить про обґрунтованість застосування п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» та повернення виконавчого документа стягувачу.

Однак, у своїх поясненнях Позивач зазначає, що Відповідачем в даному випадку не були вжиті всі можливі заходи, направлені на захист прав стягувача, а саме зокрема не було обмежено право боржника у виїзді за межі України, у зв'язку з чим підстави для повернення виконавчого документа були відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками Позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну виконавчу службу», завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Отже, державний виконавець з метою своєчасного та повного виконання виконавчих документів, наділений також повноваженнями на звернення до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника, які здійснюються у випадку невиконання боржником виконавчих документів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зазначена норма була прийнята законодавцем з метою належного виконання державним виконавцем обов'язків по повному та своєчасному виконанню виконавчих документів. Так, право державного виконавця на звернення до суду з заявою про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника не є таким, яке реалізовується ним на власний розсуд, а підлягає застосуванню саме у випадку ухилення боржника від виконання вимог виконавчого документа.

Виходячи з принципу обов'язковості виконання виконавчих документів, звернення державного виконавця з заявою про встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України має передувати поверненню виконавчого документа на підставі п.18 ч.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

В даному випадку, Відповідач не звертався до суду з заявою про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, що в свою чергу свідчить про невиконання ним у повній мірі заходів спрямованих на виконання виконавчого документа, та як наслідок безпідставності повернення виконавчого документа стягувачу.

Отже, Відповідач при винесенні оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документа не діяв на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, що свідчить про необхідність її скасування.

З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2015 року була прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про необхідність її скасування.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.207, ст.205, ст.207 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської митниці ДФС - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2015 року у справі № 804/9827/15- скасувати та прийняти нову.

Адміністративний позов Дніпропетровської митниці ДФС - задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві від 28.07.2015 року №ВП 47216751 заступника начальника відділу державної виконавчої служби Буського РУЮ Поцілуйка П.В.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: І.Ю. Богданенко