Справа № 761/9094/15-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Волошин В.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року Справа: № 761/9094/15-а

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом управління Пенсійного фонду України в м. Києві до управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання дій неправомірними та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання неправомірними дій відповідача щодо накладення штрафу на ГУ ПФУ в м. Києві;

- скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві Новак Г. М. від 05.03.2015 р. ВП № 43369205 (вх. №№ 131/6 та 132/6) про накладення на позивача штрафу в розмірі 680,00 грн.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії відповідача щодо накладення на позивача штрафу, відповідно до постанови від 05.03.2015 р., винесеної в межах виконавчого провадження № 43369205, та скасовано зазначену постанову.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2014 р. у справі № 2-а-5199/11 ГУ ПФУ в м. Києві було зобов'язано здійснити відповідні дії щодо призначення та виплати ОСОБА_2 пенсії, починаючи з 01.04.2011 р., виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії у розмірах, установлених законодавством, відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також здійснити ОСОБА_2 перерахунок і виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування», з урахуванням проведених виплат, які йому здійснювались, починаючи з 01.04.2011 р. по 22.07.2011 р.

На виконання зазначеного судового рішення 13.05.2014 р. Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-а-5199/11.

21.05.2014 р. державним виконавцем за вказаним виконавчим листом у частині щодо зобов'язання ГУ ПФУ у м. Києві здійснити відповідні дії щодо призначення та виплати ОСОБА_2 пенсії, починаючи з 01.04.2011 р., виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії у розмірах, установлених законодавством, відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», було відкрито виконавче провадження ВП № 43369205.

09.07.2014 р. позивачем на підставі та на виконання зазначеного виконавчого листа було здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2011 р., нараховано відповідну суму коштів до виплати та включено їх у додаткову відомість для виплати, однак кошти виплачені не були у зв'язку з відсутністю матеріально-фінансових ресурсів.

11.07.2014 р. державним виконавцем було складено вимогу № 447/6 щодо необхідності виконання ГУ ПФУ в м. Києві рішення суду та повідомлено наслідки його невиконання.

11.07.2014 р., 16.07.2014 р., 23.07.2014 р. позивач листами №№ 16045/12, 16336/12, 16837/12 повідомив підрозділ примусового виконання рішень ГУЮ у м. Києві про виконання судового рішення в частині перерахунку пенсії ОСОБА_2, нарахування відповідної суми коштів до виплати та включення її у додаткову відомість для виплати, а також про неможливість фактичної виплати коштів у зв'язку з відсутністю фінансових ресурсів.

18.09.2014 р. державним виконавцем у межах ВП № 43369205 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до якої вирішено повернути стягувачу виконавчий лист № 2-а-5199/11, виданий 13.05.2014 р., у зв'язку з тим, що судове рішення не виконується боржником з незалежних від нього причин.

16.01.2015 р. виконавче провадження № 43369205 було поновлено на підставі рішення суду, про що державним виконавцем винесено відповідну постанову.

У цей же день, 16.01.2015 р., державним виконавцем було складено і направлено позивачу вимогу № 132/6 щодо виконання його зобов'язань у межах ВП № 43369205.

16.01.2015 р. державний виконавець звернувся до суду з поданням про зміну порядку та способу виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.02.2015 р. у задоволенні зазначеного подання було відмовлено.

28.01.2015 р. позивач повідомив відповідача про неможливість виконати зобов'язання в частині щодо виплати коштів стягувачу у межах виконавчого провадження ВП № 43369205 у зв'язку з відсутністю матеріально-фінансового забезпечення.

05.03.2015 р. державний виконавець звернувся до позивача з вимогою щодо виконання ним своїх зобов'язань у межах ВП № 43369205 і в цей же день, 05.03.2015 р., державним виконавцем було винесено оскаржувану постанову про накладення на позивача штрафу в розмірі 680,00 грн. за невиконання рішення суду.

Не погоджуючись з такою постановою позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

При вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції керувався ст.ст. 12, 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження» та дістався висновку про те, що виплата коштів не здійснена позивачем за наявності поважних причин, що помилково не було враховано державним виконавцем.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» ( далі - Закон № 606-XIV ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1, 2, п. 13, 16 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Частиною 5 статті 12 Закону № 606-XIV визначено, що сторони зобов'язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 75 Закону № 606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Згідно зі ст. 89 Закону № 606-XIV, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Таким чином, з викладених правових норм вбачається, що законодавством на державного виконавця покладено зобов'язання забезпечувати повне та своєчасне виконання боржником своїх обов'язків у межах виконавчого провадження та вживати відповідні заходи реагування, зокрема, у вигляді накладення штрафу в разі їх невиконання.

Однак, застосування до боржника таких штрафних санкцій можливе лише за відсутності поважних причин, які фактично унеможливили своєчасне та повне виконання ним своїх обов'язків.

Як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, у даному випадку, вищезгадане судове рішення було самостійно частково виконано позивачем в частині здійснення нарахування присуджених виплат. В іншій частині, щодо здійснення таких виплат, судове рішення виконано не було через відсутність бюджетного фінансування за відповідним цільовим призначенням.

Разом з тим, позивач не наділений повноваженнями здійснювати розподіл бюджетних коштів або приймати відповідні рішення щодо зміни статті видатків Державного бюджету та цільового призначення бюджетних коштів.

Більш того, у відповідності до змісту ст.ст. 23, 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можуть здійснюватися виключно за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України, і взяття суб'єктом господарювання будь-яких зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства й тягне за собою відповідальність.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що позивач, діючи в межах власної компетенції, використав всі доступні йому інструменти владних повноважень, націлених на самостійне виконання судового рішення. А отже, часткове невиконання ним вказаного рішення суду відбулося через поважні причини у розумінні ст. 89 Закону № 606-XIV.

Аналогічний правовий підхід викладено у постанові Верховного Суду України від 24 березня 2015 року у справі № 21-66а15, висновки якої, відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Крім того, судова колегія звертає увагу й на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.06.2014 р. у справі «Велікода проти України» став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів.

Виходячи з цього, колегія суддів зазначає, що в даному випадку накладення стягнення у вигляді штрафу на позивача, який є державною установою, призводить до порушень інтересів держави, адже лягає на неї додатковим фінансовим тягарем, що частково підтверджено і Європейським судом у справі «Велікода проти України».

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що в даному випадку у державного виконавця не було достатніх та необхідних правових підстав для накладення на позивача штрафу за невиконання судового рішення та винесення оскаржуваної постанови, що свідчить про неправомірність дій відповідача щодо застосування до позивача таких штрафних санкцій та про неправомірність і необхідність скасування оскаржуваної постанови.

Доводи апелянта про те, що пенсія, на яку він має право на підставі рішення суду, фактично залишається невиплаченою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в даному випадку накладення на позивача штрафу жодним чином не призведе до прискорення виконання ним своїх обов'язків перед апелянтом, а навпаки погіршить його майновий стан і ще більше ускладнить виконання ним судового рішення в частині виплати коштів, присуджених ОСОБА_2

Крім того, колегія суддів відзначає, що позивач щомісячно включає суму пенсії, яка нарахована і підлягає виплаті апелянту, до відповідної відомості на отримання бюджетних асигнувань за цим призначенням та звітує про необхідність таких коштів і наявність невиконаних судових рішень в частині виплати перерахованих пенсії, зокрема й стосовно пенсії апелянта, до компетентних органів.

Посилання апелянта на рішення Шевченківського районного суду м. Києва є не обґрунтованими і до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки таке рішення не набрало законної сили і не є належним і допустимим доказом у розумінні ст. 70 КАС України.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та вважає, що судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи, а рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, згідно з вимогами ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 21.04.2016 р.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.