Справа № 2а-478/10
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" березня 2016 р. м. Київ К/9991/61406/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Ємельянової В.І.,

Заїки М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2012 року в справі за позовом Миколаївського районного центру зайнятості до ОСОБА_5 про стягнення грошової допомоги по безробіттю,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року позивач звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що в червні 2006 року відповідачу надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю. У результаті проведеної перевірки було встановлено, що відповідач на час звернення до центру зайнятості був зареєстрований як фізична особа-підприємець, проте не вказав на цю обставину, яка унеможливлювала отримання допомоги по безробіттю. Посилаючись на порушення відповідачем вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» просив стягнути з нього допомогу по безробіттю в сумі 2 256,64 грн.

Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2010 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, представник відповідача просив скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 червня 2006 року ОСОБА_5 звернувся до Миколаївського районного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», зазначивши, що не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається та пенсію не отримує. 23 червня 2006 року надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю.

12 серпня 2010 року Миколаївським районним центром зайнятості виявлено факт державної реєстрації ОСОБА_5 фізичною особою-підприємцем, тобто він відносився до зайнятого населення, а саме з 21 лютого 2002 року по 30 червня 2010 року - у період перебування на обліку в центрі зайнятості.

Наказом Миколаївського районного центру зайнятості від 12 серпня 2010 року №307 прийнято рішення про повернення коштів, виплачених ОСОБА_5 з 23 червня 2006 року по 20 червня 2007 року як допомога по безробіттю, у сумі 2 256,64 грн. та листом від 12 серпня 2010 року запропоновано добровільно повернути суму отриманої допомоги по безробіттю, проте кошти не повернуті.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що не повідомлення відповідачем про факт реєстрації суб'єктом підприємницької діяльності є умисним невиконанням своїх обов'язків як безробітного, що призвело до безпідставного отримання соціальних послуг які підлягають поверненню.

Скасовуючи рішення районного суду апеляційний суд виходив з того, що позовні вимоги є правомірними, проте вирішуючи даний спір суд першої інстанції порушив правила предметної підсудності, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); в інших випадках, встановлених законом.

У цій нормі процесуального права наведено вичерпний перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень.

У пункті 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що в інших випадках, встановлених законом, фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами у адміністративній справі за позовом суб'єктів владних повноважень.

Разом з цим, позивач не вказав закон, у якому зазначено про можливість звернення суб'єкта владних повноважень з таким адміністративним позовом до фізичної особи, а перелічені у пунктах 1 - 4 цієї норми випадки, коли особа може бути відповідачем у адміністративній справі за позовом суб'єкта владних повноважень, до предмета спору у справі, що розглядається, не відносяться.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року №307, чинного на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

Водночас за змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши допомогу по безробіттю, ОСОБА_5 набув право власності на неї, та йому як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними.

Отже, оскільки у справі, що розглядається спір виник щодо правомірності набуття ОСОБА_5 права власності на виплачену центром зайнятості допомогу по безробіттю та стягнення цієї суми з нього як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватно-правовий, а не публічний характер. А відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 22 вересня 2015 року по справі №21-1884а15.

Дану справу належить розглядати за правилами цивільного судочинства, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для закриття провадження в адміністративній справі.

Суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до помилкового висновку про необхідність вирішення справи по суті позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись статтями 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2010 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2012 року скасувати, а провадження у адміністративній справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді: