Справа № 826/22848/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представника позивача - Борисова П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_3 про скасування постанов державного виконавця, за апеляційною скаргою Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року,

У с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося у суд із позовом до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, за участю третьої особи - ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просило скасувати постанови відповідача В-1/573 від 07 березня 2012 року у виконавчому провадженні №31755082 та В-9/449 від 19 березня 2012 року у виконавчому провадженні №31751614.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року позов задоволено частково. Знято арешт з нерухомого майна яке належить ОСОБА_3, - з квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1, що перебуває в іпотеці позивача на підставі іпотечного договору від 19 жовтня 2007 року. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, який є правонаступником відповідача, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду - скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що даній справі притаманні ознаки публічно-правового спору, і що накладення арешту на майно, яке перебуває в іпотеці у позивача, порушує права останнього, як особи, яка має пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок цього майна, й суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, з такими висновком суду не можна погодитися.

Як убачається із матеріалів справи, 19 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» (далі - Банк) та ОСОБА_3 (далі - Позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого, кредитор Банк зобов'язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 70000,00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. У забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за даним договором Банком прийнято нерухомість - квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею 41,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю Позичальника, про що укладено іпотечний договір від 19 жовтня 2007 року (зареєстровано в реєстрі за № 729).

12 грудня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та Банком укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення права вимоги, зокрема, щодо правових відносин Банку з Позичальником.

Позивач стверджує, що при зверненні до нотаріуса з метою задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок предмета іпотеки йому стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт та оголошено заборону її відчуження.

Із відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, витяг з якого наявний у матеріалах справи, випливає, що 07 березня 2012 року державним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у виконавчому провадженні №31755082 прийнято постанову В-1/573 про накладення арешту та оголошення заборони на відчуження усього майна ОСОБА_3, а 19 березня 2012 року - аналогічну постанову В-9/449 у виконавчому провадженні №31751614.

Уважаючи, що він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2, і що накладений відповідачем арешт та оголошення про заборону відчуження усього майна третьої особи, в тому числі вказаної квартири, перешкоджає реалізації зазначеного права, позивач звернувся у суд із даним позовом.

Обговорюючи вимоги позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною першою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до частини другої приведеної норми арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Положеннями статті 54 Закону передбачено, зокрема, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно із статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 цього Закону встановлено пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Згідно з частиною шостою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Суб'єктом владних повноважень, за визначенням цього Кодексу, є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу).

Частиною першою статті 181 Кодексу передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державних виконавців) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, в адміністративних судах не підлягають розгляду спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, якщо процесуальним законодавством передбачено інший порядок їх судового оскарження.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, у спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Процесуальні правила звернення до суду та інструменти захисту права особи, порушеного арештом нерухомого майна, визначені, зокрема, статтями 114 та 152 Цивільного процесуального кодексу України.

Колегія суддів зауважує, що публічно-правовими є лише спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні, і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані зі спором про право на це майно.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як убачається із матеріалів справи, даний позов заявлено у зв'язку з твердженнями позивача про наявність у нього пріоритетного права звернення стягнення на заставлене майно перед іншими кредиторами. Тобто, предметом спору є захист переважного права звернення стягнення на майно на основі договору іпотеки. Для правильного вирішення даного спору підлягає встановленню наявність у позивача заявленого права, підстави його набуття. Відтак, вимоги позивача за своєю суттю є приватноправовими.

Зважаючи на викладене, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Вищезазначене не було враховано місцевим судом, що є порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, адже суд помилково відкрив провадження в адміністративній справі та вирішив її по суті за правилами адміністративного судочинства.

Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 198 та на підставі ч. 1 ст. 203, п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і закрити провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року скасувати.

Провадження в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_3 про скасування постанов державного виконавця закрити.

Роз'яснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 22 квітня 2016 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Шелест С.Б.

Пилипенко О.Є.