Справа № 308/7197/15-а
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Справа № 876/11714/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Ужгороді Закарпатської області на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2015 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Ужгороді Закарпатської області про визнання неправомірними дії, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача УПФ України в місті Ужгороді Закарпатської області, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив: 1) визнати неправомірними дії відповідача при визначенні позивачу розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці; 2) зобов'язати відповідача здійснити перерахунок позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 30.12.2014 року, в розмірі 82% грошового утримання судді господарського суду Закарпатської області, виходячи із суми фактичної заробітної плати для обчислення - 21924 грн. згідно з довідкою господарського суду Закарпатської області від 29.12.2014 року № 58, та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.

Відповідач в суді першої інстанції позовних вимог не визнав, подав заперечення, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.11.2015 року позов задоволено повністю. Визнано неправомірними дії УПФ України в місті Ужгороді Закарпатської області щодо визначення розміру ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Зобов'язано УПФ України в місті Ужгороді Закарпатської області здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1, починаючи з 30.12.2014 року в розмірі 82% грошового утримання судді господарського суду Закарпатської області, виходячи із суми фактичної заробітної плати для обчислення - 21924 грн. згідно з довідкою господарського суду Закарпатської області від 29.12.2014 року № 58 та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.

З цією постановою суду першої інстанції від 10.11.2015 року не погодився відповідач УПФ України в місті Ужгороді Закарпатської області та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт посилається на те, що на момент звернення позивача ОСОБА_1 до відповідача зі заявою щодо призначення пенсії на довічне грошове утримання у зв'язку із звільненням судді 30.12.2014 року, пенсія призначалась відповідно до статтей Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про державну службу». Звертає увагу апелянт на те, що Закон України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», звузив зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмежень граничного розміру. За таких обставин відповідач призначив пенсію позивачу на підставі чинної редакції статті 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та здійснив перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача в розмірі 70% від заробітної плати судді, що працював на відповідній посаді, з урахуванням максимального розміру, встановленого частиною 5 цієї статті.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову суду від 10.11.2015 року, відмовивши у задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скарги без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що така апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 04.05.2014 року перебуває на обліку у відповідача УПФ України в місті Ужгороді Закарпатської області та отримував пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» (а.с. 43).

Із 30.12.2014 року позивач як суддя у відставці, з посади судді Господарського суду Закарпатської області, отримує щомісячне довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 70% від заробітної плати 20706 грн. (а.с. 13, 45).

Суд апеляційної інстанції вважає правильними і об'єктивними висновки суду першої інстанції щодо права позивача на перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 82% грошового утримання судді Господарського суду Закарпатської області, з урахуванням заробітної плати позивача за 2014 р. у розмірі 21924 грн., з врахуванням наступного.

Відповідно до п.8 ч.4 ст.47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням.

Відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 12.07.2011 року, яка діяла до 01.10.2011 року та після 03.06.2013 року), щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 р. № 3рп/2013 визнано неконституційними та такими, що втратили чинність, з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, зміни внесені Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 03.06.2013 року відновила свою дію ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Крім цього, у вказаному Рішенні № 3рп/2013 від 03.06.2013 р. Конституційний Суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягнення пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

Разом з тим, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» знову внесено зміни до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які набрали чинності з 01 квітня 2014 року, та встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70% грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Саме вказаною нормою керувався відповідач при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання позивачу.

Суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що розрахунок щомісячного довічного грошового утримання позивачу у розмірі 70 відсотків заробітної плати судді та застосування при розрахунку заробітної плати у розмірі 20706 грн. призвели до зниження досягнутого рівня гарантій незалежності суддів та не узгоджуються з конституційними положеннями про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Наведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

З матеріалів адміністративної справи видно, що скористатись правом на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач зміг лише після прийняття Верховною Радою України постанови № 59-VШ від 25 грудня 2014 року «Про звільнення суддів» та відрахування зі штату суду згідно з наказом голови Господарського суду Закарпатської області № 02.7-07/115-к від 29.12.2014 року (а.с. 7, 48).

Суд також звертає увагу на те, що 26.09.2013 року позивач подав до Вищої ради юстиції України заяву про внесення подання про звільнення його з посади судді господарського суду Закарпатської області у зв'язку з поданням заяви про відставку, за результатами розгляду якої 22.10.2013 року Вища рада юстиції України прийняла рішення № 1116/0/15-13 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Закарпатської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку» (а.с. 6).

Таким чином, правовідносини з приводу звільнення у відставку позивача виникли з 26.09.2013 року - дня подачі до Вищої ради юстиції України заяви про звільнення з посади судді відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України та ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». При цьому, позивач реалізував своє конституційне право на звільнення у відставку при досягнутому рівні матеріального забезпечення під час дії ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що поновлена рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013.

З матеріалів пенсійної справи позивача видно, що стаж його роботи на посаді судді (на час звільнення - грудень 2014 року), який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання становить 22 р. 5 міс. (а.с. 43-51), а тому є обґрунтованими доводи позивача про те, що розмір його місячного грошового утримання як судді у відставці повинен визначатись із розрахунку 82% грошового утримання працюючого судді господарського суду.

Довідкою Господарського суду Закарпатської області № 58 від 29.12.2014 р. підтверджується, що заробітна плата ОСОБА_1, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, склала 21924 грн., в тому числі: оклад 12180 грн., надбавка за вислугу років (80%) 9744 грн. (а.с. 14).

Виходячи з конституційних гарантій незалежності суддів, при призначенні або перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачу повинен враховуватись досягнутий ним рівень матеріального забезпечення судді, тобто суддівська винагорода, зазначена у довідці від 29 грудня 2014 року про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на час подання заяви про відставку та виникнення у органу, що його обрав, передбаченого ст.126 Конституції України обов'язку щодо звільнення позивача, діяла ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка передбачала право позивача (з урахуванням його стажу роботи на посаді судді) на щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 82 відсотки заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції дотримано норм процесуального та матеріального права, постанова суду від 10.11.2015 року винесена за результатами всебічного і об'єктивного з'ясування обставин справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування оскарженої постанови суду.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Ужгороді Закарпатської області - залишити без задоволення.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2015 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Ужгороді Закарпатської області про визнання неправомірними дії, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 18.04.2016 року.