Справа № 826/18541/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" квітня 2016 р. м. Київ К/800/20378/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача не з'явився,

відповідача Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк»
на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року
у справі№826/18541/14
за позовомПублічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк»
до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Інтеграл-банк» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Інтеграл-банк») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 17 листопада 2014 року №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2015 року позов задоволено.

За результатами перегляду зазначеного судового рішення, Київським апеляційним адміністративним судом 14 квітня 2015 року винесено постанову, якою постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2015 року скасовано, а в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2015 року.

Відповідач письмових заперечень на касаційну скаргу не надав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві на підставі плану-графіку проведення планових виїзних перевірок, наказу від 01 вересня 2014 року №1057, згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу України, проведено документальну планову виїзну перевірку ПАТ «Інтеграл-Банк» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами перевірки 30 жовтня 2014 року складено акт №1586/2207/22932856.

Перевіркою встановлені порушення позивачем:

- підпункту 135.4.2 пункту 135.4 статті 135 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування на загальну суму 15454918,00 грн.;

- пункту 160.2 статті 160 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток іноземних юридичних осіб за 2013 рік у розмірі 38482,00 грн.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, відповідачем 17 листопада 2014 року прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким встановлено суму завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 15454918,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги платника податків, суд першої інстанції дійшов висновку, що податковий облік відступлення права вимоги здійснений ПАТ «Інтеграл-банк» відповідно до вимог пункту 153.5 статті 153 Податкового кодексу України, а грошове зобов'язання з податку на прибуток за цією операцією визначено безпідставно.

Скасовуючи постанову першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач повинен був відобразити у податковій звітності дані за операціями з відступлення права вимоги. Крім того, колегією суддів зауважено, що пропорційно до частин суми доходів, що надходять, треба визнавати і витрати від операції з відступлення права вимоги боргу.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судами та підтверджується наявними у справі документами, під час проведення перевірки податковим органом встановлено, що між позивачем (первісний кредитор) та ТОВ «Астор-П» (новий кредитор) 31 липня 2012 року було укладено договір відступлення права вимоги №906-І на загальну суму 15454918,00 грн.

За умовами зазначеного договору, первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимагати сплати грошових коштів, що належить первісному кредиторові на підставі кредитного договору №906 від 20 вересня 2011 року, між ПАТ «Інтеграл-банк» та ТОВ «Центрреконструкція». Станом на день укладення договору заборгованість складає 15454918,04 грн.

На момент укладення договору до нового кредитора переходить право вимагати сплати прострочених грошових зобов'язань за основним договором в розмірі 15454918,04 грн. та інших зобов'язань, що передбачені та випливають із основного договору на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Перехід права вимоги за договором від первісного кредитора до нового кредитора відбувається в день підписання цього договору і оформлюється відповідним актом приймання - передачі права вимоги за формою, що складається та підписується сторонами одночасно з підписанням договору та є його невід'ємною частиною.

Згідно з розміром права вимоги, що переходить до нового кредитора за договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у розмірі 15454918,04 грн. у вигляді безготівкового перерахування на рахунок первісного кредитора протягом шести місяців з моменту підписання договору.

ТОВ «Астор-П» сплачено позивачу за договором відступлення права вимоги на банківський рахунок кошти в сумі 15454918,04 грн., а саме: 19 березня 2013 року - 6936000,00 грн., 29 березня 2013 року - 7670000,00 грн. та 11 квітня 2013 року - 848918,04 грн.

Також судами встановлено, що згідно договору №906 від 20 вересня 2011 року та додатковими угодами до нього, позивачем було відкрито відкличну кредитну лінію заборгованості по позичковому рахунку у розмірі 15000000,00 грн. ТОВ «Центрреконструкція».

На дату перерахування грошових коштів ТОВ «Астор-П» по договору відступлення права вимоги, директором останнього виступав працівник позивача.

Також податковим органом встановлено, що ТОВ «Астор-П» не відображено відносини з відступлення права вимоги у декларації з податку на прибуток підприємств.

Посилаючись на відсутність у ТОВ «Астор-П» відповідних дозволів / ліцензій на здійснення операцій по договору відступлення права вимоги, податковий орган дійшов висновку про відсутність у позивача права відносити активи, продані по договору відступлення права вимоги до витрат банку, а укладений договір суперечить чинному законодавству.

З огляду на зазначене, відповідач дійшов висновку про необхідність оподаткування отриманих позивачем від ТОВ «Астор-П» коштів як інших доходів відповідно до підпункту 135.5.4 пункту 135.4 статті 135 Податкового кодексу України, що виключає їх оподаткування відповідно до пункту 153.5 статті 153 Податкового кодексу України.

Оцінюючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час вирішення спору щодо висновків контролюючого органу про недійсність договорів відступлення позивачем права вимоги до позичальників за фінансовими кредитами юридичним та фізичним особам, судова колегія вважає за доцільне зазначити таке.

Особливості податкового обліку операцій з відступлення права вимоги регулюються пунктом 153.5 статті 153 Податкового кодексу України.

Відповідні норми не містять вимог щодо суб'єктного складу учасників операцій з відступлення права вимоги. Отже, незалежно від того, чи є учасники відповідних операцій професійними учасниками ринку фінансових послуг, оподаткування таких операцій здійснюється за однаковими правилами.

Відповідно, відсутність або наявність ліцензій не впливає на визначення правомірності відображення наслідків відповідних операцій у податковому обліку.

Необхідною умовою для визнання правочину недійсним на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України та частини першої статті 207 Господарського кодексу України є завідома суперечність спірного правочину інтересам держави та суспільства.

Зазначені норми повинні застосовуватися у податкових спорах із урахуванням функцій та повноважень контролюючих органів у розумінні Податкового кодексу України, які покладені на них чинним законодавством.

Функції контролюючих органів визначені статтею 191 Податкового кодексу України, чинною на момент прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

Зокрема, згідно із підпунктом 191.1.1 пункту 191.1 статті 191 Податкового кодексу України органи державної податкової служби виконують таку функцію, як здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування і сплати податків та зборів, установлених цим Кодексом.

Виходячи з цього, висновки щодо завідомої суперечності правочину інтересам держави та суспільства контролюючі органи можуть робити виключно в аспекті того, чи суперечить відповідний правочин фіскальним інтересам держави, забезпечення яких покладається на контролюючі органи.

В інших випадках аналіз дотримання чинного законодавства при укладенні та/або виконанні правочинів, у тому числі на предмет порушення інтересів держави, не належить до компетенції податкових органів. Зазначене стосується й оцінки відповідачем дотримання учасниками спірних господарських операцій норм законодавства про регулювання діяльності на ринку фінансових послуг.

Можливе недотримання вимог інших галузей законодавства при укладенні правочину, яким опосередкована спірна господарська операція, не свідчить про спрямованість відповідного правочину на ухилення від оподаткування.

Крім того, для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, необхідно встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Відповідних обставин у розглядуваній справі судами встановлено не було.

Зважаючи на викладене та виходячи з установлених судами обставин справи, відповідач не мав законних підстав для висновків про недійсність або нікчемність договору, укладеного позивачем щодо відступлення права вимоги особі, у якої не було ліцензії на здійснення професійної діяльності на ринку фінансових послуг. Оцінка ж правомірності укладення та виконання спірного договору в розрізі законодавства, що регулює надання фінансових послуг, знаходиться поза межами предмету цього спору.

Тому є безпідставним віднесення сум, отриманих позивачем грошових коштів за договором відступлення права вимоги, до складу доходу, що підлягає оподаткуванню за загальними правилами.

Відповідно до пункту 153.5 статті 153 ПК України з метою оподаткування платник податку веде облік фінансових результатів операцій від проведення операцій з продажу (передачі) або придбання права вимоги зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари, виконані роботи чи надані послуги третьої особи, зобов'язань за фінансовими кредитами, а також за іншими цивільно-правовими договорами.

При першому відступленні зобов'язань витрати, понесені платником податку - першим кредитором, визначаються в розмірі договірної (контрактної) вартості товарів, робіт, послуг, за якими виникла заборгованість, за фінансовими кредитами - у розмірі заборгованості за даними бухгалтерського обліку на дату здійснення такого відступлення відповідно до вимог цього Кодексу, а за іншими цивільно-правовими договорами - у розмірі фактичної заборгованості, що відступається. До складу доходів включається сума коштів або вартість інших активів, отримана платником податку - першим кредитором від такого відступлення, а також сума його заборгованості, яка погашається, за умов, що така заборгованість була включена до складу витрат згідно з вимогами цього Закону.

Якщо доходи, отримані платником податку від наступного відступлення права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника) або від виконання вимоги боржником, перевищують витрати, понесені таким платником податку на придбання права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника), отриманий прибуток включається до складу доходу платника податку.

Якщо витрати, понесені платником податку на придбання права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника), перевищують доходи, отримані таким платником податку від наступного відступлення права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника) або від виконання вимоги боржником, від'ємне значення не включається до складу витрат або у зменшення отриманих прибутків від здійснення інших операцій з продажу (передачі) або придбання права вимоги зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги третьої особи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивачем здійснено оподаткування операції з відступлення права вимоги відповідно до наведених вище положень Податкового кодексу України, а тому зменшення податковим органом від'ємного значення податку на прибуток є протиправним.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення - рішення, а рішення суду апеляційної інстанції є помилковим та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 224, 230, 231, 236, частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк» задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року у справі №826/18541/14 скасувати.

3. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2015 року у справі №826/18541/14 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна