Справа № 826/17677/15
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Старової Н.Е.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Техмонтажпром» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Техмонтажпром» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техмонтажпром» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №№ , від 07.07.2015 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 02 березня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовив.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2016 року та постановити нову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачем була проведена позапланова виїзна документальна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Укр Сервіс Груп» за період з 01.11.2014 року по 31.12.2014 року, за результатами якої було складено акт.

07 липня 2015 року відповідачем на підставі акта перевірки № 2449/26-56-22-02-03/38777952 від 17.06.2015 року, прийнято наступні оскаржувані податкові повідомлення-рішення:

- , яким позивачу за порушення п.п. 138.1.1, 138.2, 138.8, 139.1.9 ПК України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» всього в сумі 1 128 556, 25 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 902 845 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 225 711, 25 грн.;

- , яким позивачу за порушення п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ПК України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» всього в сумі 1 021 320 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 817 056 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 204 264 грн.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями - рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

У своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на те, що податковим органом не дотримано передбачений законом порядок проведення документальної позапланової виїзної перевірки, а тому сама перевірка проведена безпідставно та незаконно.

З даного приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 24.12.2010 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Foods and Goods L.T.D.» до Державної податкової інспекції у Калінінському районі міста Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Відтак, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Належним способом захисту прав позивача в даному випадку є оскарження податкових повідомлень-рішень, прийнятих на підставі вказаного акту перевірки.

Таким чином, колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що податковим органом не дотримано передбачений законом порядок проведення документальної позапланової виїзної перевірки.

Що стосується оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, то колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

До складу витрат що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, входять: витрати від операційної діяльності, які визначаються згідно з п. 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інші витрати, визначені згідно з п. 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту передбачене у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів, отримання послуг, придбання (будівництво, спорудження) необоротних активів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Судом першої інстанції встановлено наступне:

22 травня 2014 року між позивачем (замовник) і ТОВ «Укр Сервіс Груп» (підрядник) укладено договір підряду № 22/05-14, відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник зобов'язується на свій ризик, власними і залученими силами та засобами виконати роботи по виготовленню та монтажу нестандартних металоконструкцій, трубопроводів, виконанню загально - будівельних робіт на об'єктах замовника, здати об'єкт в експлуатацію, ліквідувати недоробки і дефекти, що виникли з його вини і виявлені в ході приймання робіт.

Під час розгляду справи суд встановив наявність наступних первинних документів, які підтверджують факт виконання робіт за договором: актів виконаних робіт, податкових накладних та банківських виписок.

Приймаючи рішення на користь податкового органу суд вказав, що безтоварність господарських операцій, в свою чергу, встановлена контролюючим органом на підставі акта про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Укр Сервіс Груп» № 253/26552202/39123362 від 23.03.2015 року та неможливості встановлення контролюючим органом наявності у зазначеного контрагента позивача транспортних засобів, складських приміщень, інших виробничих фондів, достатніх трудових ресурсів, необхідних для ефективного ведення господарської діяльності.

Проте, зазначений висновок суду першої інстанції є помилковим та таким що прямо протирічить приписам ст. 73 ПК України.

Відповідно до абз. 2 п. 73.5 ст. 73 ПК України: «Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Дійсно, органи фіскальної служби мають право використовувати у практичній діяльності дані, отримані в порядку встановленому законодавством, проте носієм доказової інформації може слугувати виключно акт перевірки.

З матеріалів справи вбачається, що перевірка ТОВ «Укр Сервіс Груп» не проводилася, а відсутність транспортних засобів чи складських приміщень не може слугувати прямою підставою визнання договору між позивачем та ТОВ «Укр Сервіс Груп» недійсним.

Окремо, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій».

Жодних сумнівів в належності оформлення первинних документів (в т.ч. податкових накладних), наявних у позивача та ТОВ «Укр Сервіс Груп», податковим органом не наведено.

Таким чином, у контексті наведених приписів та за наявності належної первинної документації, яка підтверджує фактичне здійснення господарських операцій з придбання товарів/послуг у ТОВ «Укр Сервіс Груп» та подальше використання таких товарів/послуг у власній діяльності позивача, є протиправним нарахування грошових зобов'язань.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі ВАСУ від 13.10.2015 року № К/800/56542/14.

Крім того, факт прийняття робіт від ТОВ «Техмонтажпром» не спростовується матеріалами справи, оскільки наявний як факт укладення договору, так і оплата наданих послуг.

У свою чергу, підписання актів виконаних робіт із субпідрядником ТОВ «Укр Сервіс Груп» датою іншою, ніж акти приймання виконаних робіт, не призводить до негативних податкових наслідків для ТОВ «Техмонтажпром», оскільки окремі недоліки первинних документів не спростовують факт реальності здійснення господарських операцій.

Факт прийняття акту виконаних робіт встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами.

При цьому, законодавство не встановлює обов'язку ТОВ «Техмонтажпром» при укладенні договору субпідряду досліджувати наявність або відсутність трудових ресурсів, матеріалів та обладнання для виконання умов договору підряду.

Щодо посилання відповідача на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних, суд вважає за необхідне зазначити, що правилами ведення податкового обліку не передбачено обов'язковості ведення або правильності складання і зберігання товарно-транспортних накладних на перевезення вантажів автомобільним транспортом для підтвердження обставин щодо правомірності формування податкового кредиту.

Згідно з частиною третьою статті 909 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Необхідно підкреслити, що товарно-транспортна накладна не може бути первинним документом, що підтверджує здійснення господарської операції з постачання товарів, оскільки не відображає відомості про господарську операцію з постачання товару, а відображає відомості про господарську операцію перевезення.

Крім того, відповідно до пункту 2 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 № 207, у випадку здійснення перевезень для власних потреб серед необхідних документів товарно-транспортна накладна не значиться, а застосовується накладна чи інший документ, що підтверджує право власності на вантаж.

Таким чином, відсутність товарно-транспортних накладних або неналежне їх складання, може свідчити лише про факт порушення правил перевезень автомобільним транспортом, що не пов'язане з дотриманням вимог податкового законодавства та не може бути підставою для донарахування грошового зобов'язання.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що подорожні листи не підтверджують факт відсутності господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Також, суд першої інстанції порушив приписи КАС України, фактично переклавши обов'язок доказування реальності господарських операцій на позивача.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дана правова норма узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберга таксі Актіеболаг» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Дослідивши всі матеріали справи, доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що судом першої інстанції не в повній мірі були досліджені матеріали справи, та надана неповна оцінка доказам, у зв'язку з чим, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Техмонтажпром» задоволенню.

Щодо клопотання позивача про повернення надміру сплаченого судового збору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2. ст. 7 вказаного Закону у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Так, за подання апеляційної скарги, 10 березня 2016 року апелянтом було сплачено судовий збір у сумі 35 496 грн. на рахунок № 1007 Головного управління ДКСУ у місті Києві, який зараховано до державного бюджету, що підтверджується оригіналом платіжного доручення № 80 від 10.03.2016 року.

Фактично судовий збір, за подання апеляційної скарги, по зазначеній справі складає 5 360 грн. (110 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви). При поданні позовної заяви до суду першої інстанції, станом на 21 серпня 2015 року, судовий збір становив 4 872 грн. (2 % розміру майнових вимог, але не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати).

22 березня 2015 року апелянт сплатив судовий збір у сумі 5 360 грн. на рахунок № 1007 Головного управління ДКСУ у місті Києві, який зараховано до державного бюджету, що підтверджується оригіналом платіжного доручення № 84 від 22.03.2016 року.

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе повернути апелянту переплачену суму судового збору, сплаченого платіжним дорученням № 80 від 10 березня 2016 року, у розмірі 35 496 грн.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Техмонтажпром» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2016 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Техмонтажпром» задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № , № від 07.07.2015 року.

Повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Техмонтажпром» () з рахунку УДКСУ у Печерському районі № 1007, банк ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО 820019, переплачену суму судового збору, сплаченого платіжним дорученням № 80 від 10 березня 2016 року, у розмірі 35 496 грн. (тридцять п'ять тисяч чотириста дев'яносто шість) гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено та підписано 25.04.2016 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Старова Н.Е.

Файдюк В.В.