Справа № 823/176/16
Суддя: В.І. Коваленко
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року справа № 823/176/16

16 год. 09 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Коваленка В.І.,

за участю секретаря - Савости С.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Нечитайло С.П. за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Черкаській області, в якому просить:

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум при звільненні в розмірі 19 876 грн. 50 коп.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 24 804 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2 780 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював головним державним ревізором - інспектором відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

Наказом голови комісії з проведення реорганізації ГУ Міндоходів у Черкаській області від 12.01.2015 року №1-о, його звільнено з займаної посади через реорганізацію та скорочення чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

За наслідками оскарження дій відповідача управління держпраці у Черкаській області провело перевірку Головного управління ДФС у Черкаській області як правонаступника Головного управління Міндоходів у Черкаській області, якою встановлено порушення законодавства про працю.

Позивач стверджує, що при звільненні 12.01.2015р. йому нараховано заробітну плату, компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, індексацію, оплату листків непрацездатності за грудень 2014р. Виплата нарахованих сум при звільненні проведена 29.01.2015р. та 02.02.2015р., чим порушено вимоги ст.ст. 47 та 116 Кодексу законів про працю України щодо проведення при звільненні працівника виплати всіх сум, що йому належать від організації, в день звільнення.

Позивач зазначає, що його також звільнено Головним управлінням Міндоходів у Черкаській області 22.06.2015р. за угодою сторін, однак не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористані відпустки за стаж державної служби (11 календарних днів), які виплачені 26.11.2015р.

На думку позивача, період затримки при виплаті належних при звільненні сум складає з 12.01.2015р. по 02.02.2015р. (15 робочих днів) та з 22.06.2015р. по 26.11.2015р. (111 робочих днів), а тому загальна сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виходячи з середнього заробітку в розмірі 157 грн. 75 коп., складає 19 876 грн. 50 коп.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення моральної шкоди, позивач зазначив, що разом з дружиною є безробітними та на їх утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, а тому порушенням його прав завдало душевних страждань, внаслідок чого позивач постійно знаходиться в пригніченому стані, втратив спокій, самопочуття та психологічний стан погіршились. Позивач вимушений витрачати свій час на те, щоб поновити свої порушені права, що змушує його докладати додаткових, не передбачених раніше, зусиль. З огляду на вищевикладені обставини позивач оцінив завдану йому моральну шкоду в розмірі 24 804 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю та просив їх задовольнити.

Відповідач подав заперечення проти адміністративного позову, в яких зазначив, що відповідно до листа управління держпраці у Черкаській області від 03.11.2015р. №К-90/14-1 при звільненні 12.01.2015р. позивачу нараховано заробітну плату, компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, індексацію, оплату листків непрацездатності за грудень 2014р. Виплата нарахованих сум проведена 29.01.2015р. та 02.02.2015р., однак вказані порушення були предметом спору в суді (справа №823/218/15), по якому винесено рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, на думку відповідача Кодекс законів про працю України не передбачає одночасну виплату середнього заробітку як за час вимушеного прогулу, так і за час затримки при звільненні.

Потім ОСОБА_1 звільнився з Головного управління ДФС у Черкаській області 22.06.2015р. на підставі частини 1 статті 36 КЗпП за угодою сторін. При звільненні у червні 2015 року виплати ОСОБА_1 не проведені, оскільки працівник мав борг перед підприємством, який виник у зв'язку з виплатою авансу у травні 2015 року під час перебування на лікарняному.

Листки непрацездатності за період з 05.05.2015р. по 19.06.2015р. надані позивачем до відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності у червні 2015 року, але не проведені через їх направлення на перевірку до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та до відділу власної безпеки Головного управління ДФС у Черкаській області.

У серпні 2015 року проведена оплата перших 5 днів тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства та до Фонду соціального страхування направлена заявка-розрахунок на оплату наступних днів тимчасової непрацездатності, які були виплачені згідно платіжного доручення № 926 від 07.09.2015р.

У листопаді 2015 року на виконання припису управління держпраці від 02.11.2015р. №23-01-48/008-008 Головне управління ДФС у Черкаській області сплатило ОСОБА_1 1 184,68 грн. компенсації за невикористані дні відпустки та індексацію та у грудні 2015 року після закінчення апеляційних процесів виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно рішення суду від 09.11.2015р.

Відповідач зазначає, що розрахунок з позивачем проведений із затримкою виплати на 111 днів, однак у зв'язку із складністю розрахунків середньоденного заробітку та необхідністю визначення співрозмірності сум заробітку тим сумам, які підлягають виплаті позивачу у зв'язку із затримкою розрахунку, Головне управління ДФС у Черкаській області звернулося з листом від 18.01.2016р. №985/23-00-05-048 до управління держпраці у Черкаській області щодо визначення середнього заробітку за час затримки належних виплат за період з 22.06.2015р. по 26.11.2015р. для вирішення вищевказаного питання в досудовому порядку.

На підставі наведеного відповідач вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у запереченнях на адміністративний позов.

Заслухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до такого висновку.

Згідно відомостей, які містяться в матеріалах справи, наказом Головного управління Міндоходів у Черкаській області №1-о від 12.01.2015р. позивача звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів у Черкаській області у зв'язку із реорганізацією та скороченням чисельності на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2015р. у справі №823/218/15 наведений наказ скасовано, а позивача поновлено на посаді. Стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.01.2015р. по 23.02.2015р. в сумі 22 387 грн. 20 коп.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015р. вказану постанову суду скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.01.2015р. по 23.02.2015р. в сумі 22 387 грн. 20 коп. та в цій частині прийнято нову постанову, якою стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.01.2015р. по 23.02.2015р. в сумі 5 205 грн. 75 коп. В решті постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2015р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 30.09.2015р. вказані судові рішення залишено без змін.

Наказом Головного управління Міндоходів у Черкаській області №5-о від 27.04.2015р. позивача поновлено з 13.01.2015р. на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

Наказом Головного управління Міндоходів у Черкаській області №7-о від 22.06.2015р. позивача звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Названим наказом передбачено виплату позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 13 календарних днів за період роботи з 13.01.2015р. по 22.06.2015р.

Наказом Головного управління ДФС у Черкаській області, яке є правонаступником Головного управління Міндоходів у Черкаській області, №109-о від 02.11.2015р. внесено зміни до наказу №7-о від 22.06.2015р., внаслідок чого передбачено виплату компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку тривалістю 11 календарних днів за період роботи з 12.06.2014р. по 11.06.2015р.

Досліджуючи матеріали справи, суд встановив, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 26.11.2015р. на суму 1 184 грн. 68 коп., тобто затримка розрахунку при звільненні позивача за період з 23.06.2015р. по 26.11.2015р., з урахуванням святкових днів 28 червня - День Конституції України та 24 серпня - День незалежності України, склала 111 робочих днів, що не заперечується відповідачем.

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства, суд виходить з того, що в розумінні пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Пунктом 2 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

З огляду на зазначені положення Кодексу адміністративного судочинства України спори пов'язані із звільненням з публічної служби, в тому числі щодо затримки проведення повного розрахунку при звільненні, належать до юрисдикції адміністративних судів в силу прямої вказівки закону.

При цьому, суд приймає до уваги, що позивач не ставить питання про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача щодо невиконання постанови суду про його поновлення на роботі в порядку статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи даний спір по суті, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

З наведених положень Кодексу законів про працю України вбачається, що гарантії трудових прав працівників, які передбачені наведеним Кодексом, поширюються на всіх без виключення працівників державних установ.

Згідно частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно відомостей, які містяться в табелі обліку робочого часу Головного управління Міндоходів у Черкаській області за червень 2015 року позивач у день звільнення 22.06.2015р. працював, отже відповідач повинен був розрахуватись з ним 22.06.2015р., однак вказаних дій не вчинив, що є підставою стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 23.06.2015р. по 26.11.2015р.

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку позивача, суд зазначає, що у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Як встановлено судом, позивача поновлено на роботі з 13.01.2015р. та звільнено з роботи 22.06.2015р., тобто середньомісячна заробітна плата повинна обчислюватись виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, тобто за квітень і травень 2015 року. Однак позивач протягом вказаних місяців не працював. Також позивач не працював у лютому та березні 2015 року, а тому середній заробіток позивача повинен визначатись за попередній період.

В той же час, згідно відомостей, які містяться в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015р. у справі №823/218/15 середньоденний заробіток позивача станом на дату попереднього звільнення 12.01.2015р. становить 157 грн. 75 коп.

Згідно частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин середній заробіток позивача, який підлягає стягненню за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум при звільненні складає 17 510 грн. 25 коп. (157,75х111=17510,25).

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо наявності перешкод у проведенні остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки невчасне виконання роботодавцем покладених на нього обов'язків не є підставою для позбавлення працівника права на одержання відповідних виплат.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за період з 12.01.2015р. по 02.02.2015р., суд зазначає, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015р. у справі №823/218/15 стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.01.2015р. по 23.02.2015р. в сумі 5 205 грн. 75 коп. у зв'язку з поновленням на роботі.

Однак, позивач вважає, що має право на повторне стягнення за вказаний період середнього заробітку, але з підстав затримки розрахунку при звільненні.

Суд вважає такі доводи позивача безпідставними, оскільки встановлене нормами Кодексу законів про працю України право працівника на одержання середнього заробітку у зв'язку з незаконним звільненням та право на одержання середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв'язку із звільненням є поняттями, які виключають одне одного. Так, у першому випадку працівник поновлюється на роботі у зв'язку з незаконним звільненням, тоді як у другому випадку працівник звільнений та не поновлюється на роботі, натомість розрахунок з таким працівником вчасно не проведений.

Названі гарантії передбачають право працівника на одноразове одержання середнього заробітку, який він міг отримати у разі належного виконання своїх обов'язків роботодавцем. В той же час, працівник якого поновлено на роботі не набуває права на одержання подвійного розміру середнього заробітку, оскільки такого заробітку працівник при виконанні своїх посадових обов'язків не мав.

Суд приймає до уваги, що відповідач виплатив 17.12.2015р. позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.01.2015р. по 23.02.2015р. в розмірі 4 076 грн. 88 коп., а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд звертає увагу, що згідно частини 1 статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 2371 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При вирішенні питання про розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує тривалість затримки розрахунку при звільненні позивача, а також принципи розумності та справедливості, а тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково на суму 2500 грн., які слід стягнути з відповідача, який допустив порушення трудових прав позивача, не забезпечивши протягом 111 днів повного розрахунку з позивачем.

В той же час суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки договір про надання правової допомоги від 21.01.2016р. не містить відомостей про надання правової допомоги позивачу у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні підлягають задоволенню частково.

У відповідності до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що судом задоволено вимоги позивача щодо захисту його прав у відносинах публічної служби, звільненого від сплати судового збору за пред'явлення яких підлягало сплаті 551 грн. 20 коп., а тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Крім того, судом частково задоволено вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, за пред'явлення яких позивач сплатив 551 грн. 20 коп. судового збору, а тому за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Черкаській області на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 55 грн. 56 коп. (24804/(2500х100)=10,08%; 551,2/100х10,08%=55,56).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 11, 14, 70, 71, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум при звільненні в розмірі 17 510 (сімнадцять тисяч п'ятсот десять) грн. 25 коп.

Стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 500 (дві тисячі п'ятсот) грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Черкаській області на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 55 (п'ятдесят п'ять) грн. 56 коп.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд у строки та порядку передбаченому статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Коваленко

Повний текст постанови виготовлено 25.04.2016р.