Справа № 2а-10446/11/2070
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоСамсіна І.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Терлецького О.О.,

при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представника відповідача - Павловича Д.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом державного науково-виробничого підприємства «Об'єднання Комунар» (далі - Підприємство) до спеціалізованої податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління ДФС (далі - Інспекція) про скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и л а:

Підприємство звернулося до суду з позовом до Інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень від 2 серпня 2011 року №№ , , .

Позов мотивовано тим, що Підприємство належним чином підтвердило реальність здійснених господарських операцій, а отже, доводи податкового органу про нереальність господарських операцій є безпідставними.

Суди встановили, що податковий орган провів документальну позапланову виїзну перевірку Підприємства з питань законності декларування від'ємного значення з податку на додану вартість (далі - ПДВ) по деклараціях з ПДВ за червень, серпень, жовтень-грудень 2010 року, січень-квітень 2011 року та достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування з ПДВ за квітень 2011 року на рахунок платника у банку, за результатами якої складено акт від 19 липня 2011 року № 1798/41-018/14308730 (далі - Акт), яким зафіксовано порушення вимог статей 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (був чинним на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 168/97-ВР), пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пунктів 19 8., 198.3, 198.4 статті 198 , пунктів 201.1 , 201.4, 201.11 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК), а саме:

- формування податкового кредиту з ПДВ за рахунок проведення господарських операцій з контрагентами, що відбувались в межах нікчемних правочинів; формування податкового кредиту на підставі касових чеків на придбання пального та письмових скарг на постачальників, котрі не видали податкові накладні, але за відсутності самих податкових накладних;

- формування податкового кредиту за взаємовідносинами з постачальниками, щодо яких виявлені розбіжності в сумах задекларованих податкових зобов'язань з ПДВ.

На підставі Акта Інспекція прийняла податкові повідомлення-рішення від 2 серпня 2011 року: № - про зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ на 5 521 061 грн та застосування штрафних санкцій у розмірі 1 грн; № - про зменшення розміру від'ємного значення суми ПДВ на 1 317 537 грн та застосування штрафних санкцій у розмірі 1 грн; № - про збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ у загальному розмірі на 63 537 грн, у тому числі за основним платежем - на 42 358 грн, за штрафними санкціями - на 21 179 грн.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 5 грудня 2011 року позовні вимоги задовольнив частково: скасував податкові повідомлення-рішення від 2 серпня 2011 року: № - в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ на 2 925 589 грн 95 коп.; № - в частині зменшення позивачу розміру від'ємного значення суми ПДВ на 515 547 грн 38 коп.; № - в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з ПДВ на 15 553 грн 50 коп.; у решті позовні вимоги залишив без задоволення.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 29 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 липня 2015 року, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 5 грудня 2011 року скасував у частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо скасування податкових повідомлень-рішень від 2 серпня 2011 року: № - в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ на 2 594 469 грн 5 коп.; № - в частині зменшення позивачу розміру від'ємного значення суми ПДВ на 801 989 грн 62 коп. та штрафних санкцій у розмірі 1 грн; № - в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з ПДВ на 47 983 грн 50 коп. та прийняв у цій частині нове рішення - про задоволення позову; в решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Не погоджуючись із ухвалою касаційного суду, Інспекція звернулась із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України положень підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР, пункту 198.3 статті 198, статті 200, пункту 201.1 статті 201 ПК.

На обґрунтування заяви надано копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 лютого 2015 року (справа № К/9991/7504/12), яка, на думку Інспекції, підтверджує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України перегляд Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися виключно з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Обставини справи, що розглядається, відмінні від обставин, встановлених у справі, на рішення в якій посилається заявник, обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 липня 2015 року.

Так, у справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції без змін, зазначив, що реальність спірних господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується матеріалами справи, зокрема, наданими позивачем договорами, податковими накладними, видатковими накладними, платіжними дорученнями, специфікаціями, прибутковими ордерами, картками складського обліку та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, придбані у зазначених контрагентів товари були використані позивачем у власній господарській діяльності при виробництві замовлень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що сама по собі відсутність товарно-транспортних накладних не може бути беззаперечним свідченням протиправності формування позивачем податкового кредиту по операціях з контрагентами за встановлених обставин щодо реального виконання таких операцій та фактичної зміни активів товариства.

Суд апеляційної інстанції також правомірно відхилив посилання податкового органу стосовно неправомірності віднесення до податкового кредиту сум сплаченого при придбанні палива ПДВ, що підтверджені фіскальними чеками, за відсутності оригіналів податкових накладних, оскільки позивач у встановленому законодавством порядку подав до податкового органу скарги на постачальників, які не видали податкові накладні, разом з фіскальними касовими чеками, що є підставою для формування податкового кредиту за відповідними операціями.

У постанові Вищого адміністративного суду України від 11 лютого 2015 року (справа № К/9991/75304/12), наданій на підтвердження неоднакового правозастосування, касаційний суд зазначив, що суди не надали належної правової оцінки доводам податкової інспекції, якими вона мотивувала недостовірність відомостей у вказаних первинних документах та їх невідповідність реальним фактам господарської діяльності. Так, на підтвердження правомірності прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень податкова інспекція послалася на те, що у приватного підприємства (далі - ПП) «Інвестюгагротранс» відсутні транспортні засоби для виконання розглядуваних операцій; фактично перевезення здійснювалися з використанням транспортних засобів, належних фізичним особам - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (що не заперечувалося позивачем у ході розгляду справі); докази існування договірних правовідносин з приводу оренди транспортних засобів між цими особами та ПП «Інвестюгагротранс» у матеріалах справи відсутні, у зв'язку з цим посилання судів на наявність відповідних договорів є незрозумілими.

Наведені обставини у сукупності з фактом відсутності ПП «Інвестюгагротранс» за місцезнаходженням, недекларування ним податкових зобов'язань за спірними операціями, а також підписанням акта приймання-передачі послуг до часу їх надання були об'єктивно розцінені податковим органом як свідчення фіктивності цих операцій, що виключає правомірність їх відображення у податковому обліку позивача.

Також позивач не надав пояснень щодо наявності ділової мети у виборі перевізника, який не має власних ресурсів для здійснення вантажних перевезень, за наявності об'єктивної можливості укласти договори перевезення з фізичними особами - власниками транспортних засобів безпосередньо, тим самим скоротивши ланцюг постачання вказаних послуг та зменшивши витрати на їх оплату.

Аналіз правозастосування у наведених рішеннях суду касаційної інстанції дозволяє дійти висновку, що йдеться про застосування одних і тих самих норм матеріального права, які регулюють формування податкового кредиту, але різне вирішення справ ґрунтується на відмінних між собою фактичних обставинах, правильність встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України. Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Ураховуючи те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, та керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви спеціалізованої податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління ДФС відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий І.Л. Самсін
Судді:О.Ф. Волков М.І. Гриців
О.В. КривендаВ.Л. Маринченко
П.В. ПанталієнкоО.Б. Прокопенко
О.О. Терлецький