Справа № 820/1511/16
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

20 квітня 2016 р. № 820/1511/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Зінченко А.В.,

При секретарі - Кікоян Г.О.

За участю представників сторін:

Позивача - не прибув

відповідача - не прибув

ІІІ - особи - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Харківської області, з участю третіх осіб Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до Апеляційного суду Харківської області в якому просив суд визнати відмову у розрахунку та виплаті позивачу вихідної допомоги при виході у відставку неправомірною, а його право - порушеним та зобов'язати Апеляційний суд Харківської області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В судове засідання позивач не прибув, але надав до суду клопотання, в якому підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити та розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, але надав до суду клопотання, в якому просив справу розглядати за його відсутністю.

Представник ІІІ особи, Державної судової адміністрації України, в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник ІІІ особи, Державної казначейської служби України, в судове засідання не прибув, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, а тому суд приходить до висновку про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

Починаючи з 12 квітня 1976 року ОСОБА_2 тривалий час працював на посадах судді: з 12 квітня 1976 року по 5 липня 1982 року - суддя Новоодеського районного народного суду Миколаївської області; з 6 липня 1982 року по 23 травня 1989 року - суддя Миколаївського обласного суду; з 18 жовтня 1993 року по 25 вересня 1995 року - суддя, заступник голови Ленінського районного суду міста Миколаєва; з 26 вересня 1995 року по 10 вересня 1998 року - суддя Миколаївського обласного суду; з 8 жовтня 1998 року по 25 березня 1999 року - суддя, в.о. голови Первомайського районного суду Харківської області; з 26 березня 1999 року по 26 березня 2004 року - суддя, голова Первомайського районного суду Харківської області; з 27 березня 2004 року по 13 липня 2004 року - суддя, в.о. голови Первомайського міськрайонного суду Харківської області;з 14 липня 2004 року по 13 липня 2009 року - суддя, голова Первомайського міськрайонного суду Харківської області; з 14 липня 2009 року по 18 жовтня 2009 року - суддя, в.о. голови Первомайського міськрайонного суду Харківської області; з 19 жовтня 2009 року по 11 травня 2010 року - суддя, голова Первомайського міськрайонного суду Харківської області; з 12 травня 2010 року по 17 листопада 2015 року - суддя апеляційного суду Харківської області.

Відповідно до статті 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 12.11.2015 року №788 «Про звільнення суддів» та згідно наказу голови Апеляційного суду Харківської області за №04-03/90-ос від 17 листопада 2015 року позивач був відрахований зі штату Апеляційного суду Харківської області у зв'язку з поданням заяви про відставку та наданням відставки.

Станом на 17 листопада 2015 року загальний трудовий (страховий) стаж позивача складав 47 років 7 місяців 9 днів, стаж державної служби - 37 років 2 місяці 20 днів, стаж на посаді судді - 35 років 1 місяць 4 дні.

Встановлено, що при звільненні були виплачені належні суми, за виключенням вихідної допомоги.

17 лютого 2016 року позивач звернувся до Апеляційного суду Харківської області з заявою, в якій просив здійснити повний розрахунок та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачену ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка була чинною на час набуття їм права на отримання вихідної допомоги.

Листом Апеляційного суду Харківської області №03-54/3055 від 17 лютого 2016 року у здійсненні розрахунку та виплаті вихідної допомоги було відмовлено з посиланням на втрату чинності ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про виплату суддям при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; припинення фінансування Державною судовою адміністрацією України по даному виду нарахувань по КЕКВ 2110 «Оплата праці» з 1 квітня 2014 року та на те, що кредиторська заборгованість не зареєстрована в ГУДКСУ в Харківській області станом на 1 січня 2016 року і можу бути погашена лише за рішенням суду.

Суд вказує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо. Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, а також у цілому за кожним видом та спеціалізацією щодо місцевих та апеляційних судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Відповідно до частини першої статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до статті 100 зазначеного Закону суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно статті 126 Конституції України суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - в даному випадку Верховною Радою України.

Судом встановлено, що питання щодо звільнення Позивача було розглянуто Верховною Радою України 12.11.2015 року постановою № 788-VIII «Про звільнення суддів», а в подальшому наказом голови апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015 року № 04-03/90-0с Позивача відраховано зі штату зазначеного суду, про що здійснено запис в трудовій книжці.

На час прийняття цієї постанови стаття 136 Закону, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно з Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII (набрав законної сили з 1 квітня 2014 року).

Суд вказує, що у рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, застосовуються норми Закону, які діють на час прийняття рішення про звільнення судді. Постановою Верховної Ради України № 788-VIII, відповідно до якої Позивач звільнений у відставку прийнята 12.11.2015 року, тому згідно з діючим на той момент законодавством, на думку суду, підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Крім того, частиною четвертою статті 109 Закону (в редакції на час звернення Позивача із заявою про відставку) визначалося, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Матеріалами справи підтверджено, що з моменту подання заяви про відставку до звільнення з посади судді апеляційного суду Харківської області Позивач перебував на посаді судді і йому нараховувалася та виплачувалася заробітна плата.

Отже, отримання Позивачем заробітної плати у період з моменту подання заяви про відставку до звільнення з посади судді апеляційного суду Харківської області є підтвердженням того, що підставою для нарахування та виплати судді вихідної допомоги в розмірі 10 заробітних плат є прийняття рішення Верховною Радою України про відставку судді.

Також, відповідно до статті 29 Закону голова суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. Цією ж статтею на голову суду покладено обов'язок видавати на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ, що прямо вказує на відношення вказаного повноваження до категорії адміністративних повноважень голови суду.

Судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов'язки, тобто з апеляційним судом Харківської області.

Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов'язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов'язаних з цим, відповідних виплат.

Також суд вказує, що відповідно до п.3.2 рішення Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не е основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Щодо посилання Позивача на рішення Конституційного Суду України, як на підставу виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, воно на думку суду, є не обґрунтованим, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

А згідно ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 11, 71, 94, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Апеляційного суду Харківської області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови в повному обсязі апеляційної скарги.

Постанова у повному обсязі виготовлена 25 квітня 2016 року.

Суддя А.В. Зінченко