Справа № 185/11109/15-а
Суддя: Бабій С. О.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/185/496/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2015 року м.Павлоград

Суддя Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Бабій С.О., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м.Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

26.10.2015 р. позивач ОСОБА_1, представлена ОСОБА_3, звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати неправомірними дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровській області щодо відмови у поновлені виплати раніше призначеної пенсиї позивача згідно частини 2 статті 49 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, та зобов'язати відповідача поновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії згідно частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з жовтня 2012 р.

Позовні вимоги мотивує тим, що перебуває на обліку у відповідача як пенсіонер. З жовтня 2012 р. відповідач припинив виплату в зв'язку з тривалою невиплатою. 28.09.2015 р. представник позивача, діючи за довіреністю від 04.09.2015 р., посвідченою нотаріально, письмово звернувся до відповідача про поновлення виплати раніше призначеної пенсії. 12.10.2015 р. відповідач надіслав представнику позивача лист в котрому зазначив, що позивачу необхідно звернутися особисто до управління для поновлення виплати пенсії. Останній, перебуваючи за межами України, за станом здоров'я та матеріальним положення не має можливості звернутися особисто до відповідача. Відтак, позивач вважає відмову відповідача у поновленні виплати її пенсії незаконною, що є підставою звернення з даним позовом до суду.

Представник відповідача подав письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити, зазначивши про те, що позивач ОСОБА_4 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м.Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області та з 01.11.2010 року отримує пенсію за віком. З жовтня 2012 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії у зв'язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, відповідно до п.4 ч.1 ст.49 Закону України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". 28.09.2015 року представник позивача, діючи на підставі довіреності від 04.09.2015 року 11 АА 0600514, звернулась до відповідача з заявою, в якій просить розглянути питання щодо поновлення нарахування та виплати пенсії громадянці ОСОБА_1, на що відповідач відмовив представнику за довіреністю, ОСОБА_5, у

написанні заяви про поновлення виплати пенсії громадянці ОСОБА_1 з, з огляду на приписи п.1.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, згідно якого заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. ОСОБА_5, хоча і має довіреність на представлення інтересів громадянки ОСОБА_1, проте відповідно до чинного законодавства не є законним представником останньої у розумінні ст.39 Цивільно-процесуального кодексу України та змісту Науково-практичного коментаря до Цивільно-процесуального кодексу щодо поняття законного представника.

Відтак, оскільки заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії позивачем з додержанням вимог закону до управління не надавалася, правові підстави для поновлення виплати позивачу пенсії відсутні.

30.11.2015 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовну заяву ОСОБА_1до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м.Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, в частині вимог за період з 01.10.2012 року по 25.04.2015 року (включно) залишено без розгляду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приймаючи до уваги письмові заперечення відповідача, долучені до матеріалів справи, приходить до висновку, що, адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги і заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.3 ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в М.Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області та з 01.11.2010 року отримує пенсію за віком. З жовтня 2012 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії у зв'язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, відповідно до п.4 ч.1 ст.49 Закону України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно п. 1.2, 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м.Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області від 12.10.2015 р. позивачу ОСОБА_6 через через представника позивача ОСОБА_7 відмовлено у поновленні виплати пенсії, вказуючи на необхідність особистої явки ОСОБА_6 до відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно положення статті 51 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року (далі Рішення) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року N 1058-IV.

Згідно 3.3. Рішення, оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні по справі „Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі „Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.05.2015 року по справі № 21-180а15, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові від 19.05.2015 року у Справі № 21-168а15, та в Постанові від 06.10.2015 року у Справі № 21-2419а15.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача, оскільки конституційне право позивача на виплату пенсії, що була зупинена на підставі положень Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, має бути відновлено у звязку із набранням чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень Закону № 1058-ІV, якими було обмежене таке право, тому також підлягають до задоволення вимоги позивача про поновлення та виплату їй раніше призначеної пенсії.

Відповідно до ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У позовній заяві позивач вказує, що з жовтня 2012 р. відповідач припинив виплату в зв'язку з тривалою невиплатою.

З огляду на ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Одночасно, позов було подано до суду 26 жовтня 2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, який обліковується з дня, коли позивач дізнався про порушення своїх прав.

Жодних поважних причин пропуску строку звернення з позовом до суду позивач не зазначив.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що причини пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом не є поважними, оскільки позивач щомісячно не отримував пенсію та знав про порушення його прав, але не звертався своєчасно до суду. Будь-яких інших доводів, які перешкоджали позивачу звернутися до суду у межах шестимісячного строку, позивачем не наведено.

Таким чином, позивач звернувся до суду з пропуском встановленого ч.2 ст.99 КАС України шестимісячного терміну звернення до адміністративного суду, не надав суду доказів щодо наявності поважних причини пропуску зазначеного строку, що є підставою для залишення частини позовних вимог без розгляду.

Відповідно до ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 46 Конституції України, ст. 9, 49, 51 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, положеннями рішення ЄСПЛ у Справі „Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, ст. 2, 5, 11, 17, 71, 150-163, 167, 183-2, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м.Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії за період з 01 жовтня 2012 року по 25 квітня 2015 року (включно) залишити без розгляду.

Визнати дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1у поновлені виплати раніше призначеної пенсиї позивача згідно частини 2 статті 49 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування - неправомірними.

Зобов'язати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровській області поновити поновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії згідно частини 2 статті 49 Закону України^ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з з 26 квітня 2015 року.

Відшкодувати ОСОБА_1 понесені нею у справі судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровській області.

Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами, також іншими особами у зв'язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов'язки в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на постанову суду, прийняту у скороченому провадженні, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови.

Суддя С. О. Бабій