Справа № 805/5551/14
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м. Київ К/800/38487/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Зайцева М.П., Маринчак Н.Є.,

секретар судового засідання Корецький І.О.,

за участю: представників позивача: Стрілкової Н.В., Свідрак О.О.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління Міндоходів

на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2014 року

та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2014 року

у справі № 805/5551/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління Міндоходів

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство «Новокраматорський машинобудівний завод» (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до Спеціалізованої Державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління Міндоходів (далі - Інспекція) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 02 квітня 2014 року № /0/7103/28-03-46-05763599.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2014 року,яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2014 року, позов Товариства задоволено: визнано протиправним та скасовано визнання податкове повідомлення-рішення від 02 квітня 2014 року № /0/7103/28-03-46-05763599.

Посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, у касаційній скарзі Інспекція просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти рішення про відмову у задоволенні позову.

В запереченнях на касаційну скаргу Товариство з доводами та вимогами позивача не погодився, просив касаційну скаргу Інспекції залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши представників позивача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість Товариства, за результатами якої складено акт від 12 березня 2014 року № 112/28-03-46-05763599, згідно з яким позивачем порушено вимоги пунктів 200.3, 200.4 статті 200, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК), пункту 20 Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 25 листопада 2011 року № 1492.

Висновки відповідача про порушення позивачем наведених норм ґрунтуються на тому, що заяву про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних) до декларації з податку на додану вартість за січень 2014 року подано після закінчення встановленого терміну звітного періоду, у якому виникло право на віднесення сум податку до податкового кредиту. Таким чином, на думку відповідача, позивачем завищено податковий кредит за січень 2014 року на суму 88 438 грн.

На підставі вказаного вище акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення 02 квітня 2014 року № /0/7103/28-03-46-05763599, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 88 438,00 грн.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 19 січня 2014 року Товариством подана податкова декларація з податку на додану вартість з додатками за січень 2014 року, якою задекларовано податковий кредит у розмірі 18 565 599 грн.

До вказаної податкової декларації також надано Додаток № 8 (заява про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних), згідно з яким позивачем заявлено про порушення порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних постачальниками: ТОВ «Роксвит» - податкової накладної від 27 грудня 2013 року № 27 на суму 26 718,72 грн., в тому числі податку додану вартість в сумі 4 453,12 грн., ТОВ «Сітізет» - податкової накладної від 23 грудня 2013 року № 111005 на суму 75620,00 грн., в тому числі податку на додану вартість 15 124,00 грн.; ПАТ «Українська гірничо-металургійна компанія» - податкових накладних від 30 листопада 2013 року № 139 на суму 234 356,20 грн., в тому числі податку на додану вартість в сумі 39 059,37 грн., від 30 листопада 2013 року № 157 на суму 175 994,98 грн., в тому числі податку на додану вартість в сумі 29 332,50 грн., розрахунку від 16 листопада 2013 року № 168, згідно з яким проведено коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної на 468,99 грн. податкового кредиту.

Крім того, як свідчить акт перевірки, до податкової декларації надано завірені копії підтверджуючих документів.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачем дотримано вимоги чинного законодавства при включенні до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість 88 438,00 грн., оскільки заява зі скаргою на постачальників в разі порушення ним порядку реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі подається з податковою декларацією за той звітний період, у якому платник включив суму податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, вважає рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими, оскільки вони ухвалені на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі відповідно до вимог чинного законодавства.

Так, згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Згідно з абзацом першим пункту 201.20 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з абзацом одинадцятим пункту 201.10 статті 201 ПК України (в редакції, чинній на час виписки податкових накладних постачальниками позивача) у разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

З аналізу наведених норм слідує, що платник податку може включати до складу податкового кредиту суми податку по податковим накладним протягом 365 днів з дати їх виписки, при цьому скарга на постачальника, який порушив порядок заповнення та/або порядок реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі, подається в тому звітному періоді, в якому суми податку на додану вартість по вказаних податкових накладних включені до складу податкового кредиту.

З огляду на те, що судами попередніх інстанцій встановлено факт включення до податкового кредиту суми податку по податковим накладним, які виписані постачальником до спливу 365 днів, а скарга на постачальників, які порушили порядок реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі, разом із підтверджуючими документами подана позивачем в тому звітному періоді, в якому суми податку на додану вартість по податкових накладних включені до складу податкового кредиту, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили про помилковість висновку податкового органу про те, що позивачем було допущено порушення вимог пунктів 200.3, 200.4 статті 200, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 43 розділу 1 Закону України від 24 жовтня 2013 року № 657-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо обліку та реєстрації платників податків та удосконалення деяких положень» абзац одинадцятий пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України після першого речення доповнено наступним змістом: таке право зберігається за ним протягом 60 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або порушено порядок її заповнення та/або порядок реєстрації в Єдиному реєстрі.

При цьому зазначений вище Закон набув чинності 01 січня 2014 року.

Отже, подання заяви покупцем зі скаргою на постачальника протягом 60 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або порушено порядок її заповнення та/або порядок реєстрації в Єдиному реєстрі, застосовується лише щодо податкових накладних, які підлягали видачі після 01 січня 2014 року.

Таким чином, оскільки податкові накладні позивачу видані до 1 січня 2014 року безпідставним є посилання відповідача на недотримання позивачем 60-денного строку подання заяви із скаргою на постачальників до податкової декларації з податку на додану вартість.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли юридично правильного висновку про невідповідність вимогам чинного законодавства спірного податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2014 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, визначеними статтями 236 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
М.П. Зайцев
Н.Є. Маринчак