Справа № 808/5025/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року м. Київ К/800/23061/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 липня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Заступника начальника інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області Оверчука Олександра Володимировича про скасування постанови,

встановив:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Заступника начальника інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області Оверчука О. В. про скасування постанови.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2015 року, позов завалено: визнано протиправною та скасовано постанову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області від 11 грудня 2012 року № 126 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Не погоджуючись з рішеннями судів, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив скасувати їх та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В запереченнях позивач просив залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 13 травня 2002 року позивач зареєстрована Оріхівською районною державною адміністрацією в якості фізичної особи-підприємця.

19 липня 2012 року Головним державним інспектором Пологівського інспекційного відділу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області Дандирою В. С. винесено припис від 19 липня 2012 року № 68 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Примірник припису надіслано поштою « 70504 19 липня 2012 року».

На підставі направлення для проведення позапланової перевірки від 27 листопада 2012 року № 1868-10 посадовими особами контролюючого органу проведено позапланову перевірку експлуатації після будівництва магазину за адресою: м. Оріхів Запорізької обл., вул.. Гоголя, 9, - з питань дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил.

За результатами перевірки встановлений факт невиконання припису від 19 липня 2012 року № 68 в порушення вимог пункту 3 частини 4 статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», про що складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 05 грудня 2012 року, протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 05 грудня 2012 року, припис про усунення порушень у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 05 грудня 2012 року № 131.

11 грудня 2012 року за результатами розгляду матеріалів справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області винесено постанову про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 11 грудня 2012 року № 126, якою позивача визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого пунктом 1 частини 6 статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» та накладено штраф у сумі 11 340 грн.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач заявила цей позов.

Задовольняючи позов, суди обох інстанцій виходили з декількох мотивів:

позивач не є суб'єктом містобудування, який є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або, що виконує функції замовника і підрядника одночасно;

застосували положення частини першої статті 72 КАС України, яка вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі № 808/285/13-а, не доказуються при розгляді цієї справи;

відсутні докази направлення позивачу припису від 19 липня 2012 року № 68.

Колегія суддів касаційної інстанції не заперечує правильності резолютивної частини оскаржуваних судових рішень щодо достатності підстав для задоволення позову, але частково не погоджується з їх мотивуванням з огляду на наступне.

Верховний Суд України вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні дії в часі Закону № 208/94-ВР і в постанові від 04 березня 2014 року (справа № 21-433а13) з приводу цього зазначив, що з дня набрання чинності у листопаді 1994 року Закону № 208/94-ВР, стаття 1 якого встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, останній не передбачав відповідальності за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію.

19 січня 2012 року згідно із Законом України від 22 грудня 2011 року № 4220-VI Закон № 208/94-ВР викладено у новій редакції, пункт шостий частини другої статті 2 якої передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто Закон № 208/94-ВР, зокрема положення пункту шостого частини другої статті 2 щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, зокрема не ввели в експлуатацію відповідні об'єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

В контексті хронології правового регулювання спірних відносин поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта» не може тлумачитись як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов'язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об'єкта містобудування з початку його використання.

Частина восьма статті 39 Закону № 3038-VI зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 20 листопада 2012 року № 5946-VI, встановлює, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, логічним висновком має бути судження про те, що обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише до тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок, не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена відповідна відповідальність.

Вперше положення щодо обов'язку введення об'єкту в експлуатацію закріплено у Законі № 208/94-ВР від 24 жовтня 2000 року шляхом доповнення частини першої статті 1 абзацом, що встановлював відповідальність за експлуатацію або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх державними приймальними (технічними) комісіями (Закон України від 21 вересня 2000 року № 1988-III).

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що у суб'єктів містобудування з жовтня 2000 року був обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію перед початком його експлуатації.

З огляду на вказане протилежні висновки судів першої та апеляційної інстанції не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Не правильно суди застосували до даних правовідносин і положення ст. 72 КАС України, оскільки у справі № 808/285/13-а постанова відповідача про притягнення позивача до відповідальності ґрунтувалась на підставі пункту шостого частини другої статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», тоді як у цій справі підстави інші - не виконання припису за пунктом першим частини шостої статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

На думку суду касаційної інстанції, суди ототожнили підстави відповідальності у розрізі з обов'язком введення об'єктів будівництва в експлуатацію перед початком його експлуатації.

Відтак, за правилами пункту першого частини шостої статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» суб'єкти містобудування несуть відповідальність у вигляді штрафу за такі правопорушення: 1) невиконання приписів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, щодо: усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил - у розмірі десяти мінімальних заробітних плат; зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, зокрема будівельних норм, містобудівним умовам та обмеженням, затвердженому проекту або будівельному паспорту забудови земельної ділянки, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт, - у розмірі вісімнадцяти мінімальних заробітних плат.

Тобто, вказана відповідальність настає за невиконання припису відповідача.

Посилання судів на те, що позивач не є суб'єктом містобудування спростовується змістом Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» - фізичні особи - підприємці, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Водночас, як встановлено судами, і з чим погоджується суд касаційної інстанції, в матеріалах справи відсутні докази направлення (отримання) позивачу припису від 19 липня 2012 року № 68, що унеможливлює зробити висновок про обізнаність позивача про його отримання та наявності можливості його виконання. Окрім того, факт відсутність обов'язкової інформації про термін виконання припису ставить під сумнів законність постанови про накладення штрафу за не виконання припису.

Напис на самому приписі про відправку поштою не може підтверджувати його направлення позивачу без підтвердження про це належними та допустимими доказами у розумінні ст. 70 КАС України та Постанови КМ України від 05 березня 2009 року № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку" тощо.

Доводи касаційної скарги не спростували висновків судів, оскільки не знайшли своє підтвердження доказами.

Помилкове застосування судами норм процесуального та матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, а тому суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів про задоволення позову.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 липня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: