Справа № 2а-17600/12/2670
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 квітня 2016 року № 2а-17600/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг Голова комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цай Володимир Миколайович
провизнання протиправним і скасування наказу від 26.11.2012р. №515-к,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі по тексту - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цай Володимира Миколайовича про:

- визнання протиправним та скасування наказу голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цая В.М. від 26 листопада 2012 року № 515-к;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Інспекційного департаменту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України;

- стягнення з Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час прогулу з 30 листопада 2012 року до дня поновлення на роботі, що на день подання позову складає 4 964,39грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2013р. залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.06.2014р. в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.11.2015р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2013р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.06.2014р. скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2015р. справу прийнято до провадження.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої він просив:

- зобов'язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг скасувати наказ Голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цая В.М. від 26.11.2012 №515-к;

- зобов'язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг винести наказ про прийняття ОСОБА_1 на аналогічну посаду шляхом переведення в Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг;

- стягнути з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2012 р. по 30 листопада 2013 р., що складає 92 337,72 грн. (дев'яносто дві тисячі триста тридцять сім) гривень 72 копійки;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині прийняття ОСОБА_1 на аналогічну посаду шляхом переведення в Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до приписів статті 137 КАС України позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. До початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв. У разі невідповідності такої заяви вимогам статті 106 цього Кодексу суд своєю ухвалою повертає її позивачу. Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, окремо не оскаржується.

Суд за клопотанням відповідача оголошує перерву в судовому засіданні та надає відповідачу строк, достатній для його підготовки до справи у зв'язку зі зміною позивачем позовних вимог.

Згідно з частиною четвертою статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Враховуючи ту обставину, що позивачем відповідні заяви щодо зміни позовних вимог під час нового розгляду суду першої інстанції не подавалися, а відповідне клопотання щодо прийняття раніше поданих в апеляційній інстанції заяв не надходили, суд вирішує дану адміністративну справу в межах вимог та підстав заявлених в адміністративному позові від 20.12.2012р.

Позивач стверджує, що спірний наказ про його звільнення суперечить законодавству про працю та порушує його трудові права та гарантії, що передбачені Кодексом законів про працю, а відтак має бути скасований як протиправний.

В обґрунтування протиправності спірного наказу, позивач посилається на те, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечив з підстав правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув.

На підставі частини 6 ст. 128 КАС України суд прийшов до переконання про можливість подальшого розгляду даної справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Наказом Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 26 листопада 2012 року № 515-к, на підставі попередження про наступне вивільнення, звільнено позивача з посади заступника директора інспекційного департаменту 30 листопада 2012 року у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг відповідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Матеріали справи містять копію попередження про наступне звільнення, яким, відповідно до пункту 5 Указу Президента України від 23 листопада 2011 року № 1069/2011 "Про ліквідацію Державної комісії з регулювання фінансових послуг України" та керуючись приписом, встановленим статтею 49-2 Кодексу законів про працю України, повідомлено позивача про його наступне звільнення (вивільнення) та розірвання трудового договору, але не раніше ніж через 2 місяці з дня попередження.

Із зазначеним попередженням позивач ознайомлений 23 грудня 2011 року.

Незгода позивача з вказаним наказом обумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи адміністративну справу, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, у сфері зв'язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг" від 07.07.2011 року № 3610-IV (в редакції від 07.08.2011 року) у Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" внесено зміни, а саме: слова "Уповноважений орган", "спеціальний уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг", "спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг" у всіх відмінках замінено словами "національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг" у відповідному відмінку, а слова "Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку" в усіх відмінках - словами "Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку".

Вказаним Законом, зокрема, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, набуває повноважень з моменту призначення більше половини її загального кількісного складу.

Указом Президента України від 23.11.2011 року № 1069/2011 "Про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України" ліквідовано Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України без визначення правонаступника.

Відповідно до вказаного Указу утворено комісію з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (далі - ліквідаційна комісія) на чолі з Цаєм Володимиром Миколайовичем - директором адміністративно-господарського департаменту Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Голові ліквідаційної комісії доручено:

- затвердити персональний склад ліквідаційної комісії;

- забезпечити здійснення в установленому порядку заходів, пов'язаних із ліквідацією Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, у тому числі попередження про наступне звільнення заступників Голови та членів Державної комісії - директорів департаментів, працівників центрального апарату та територіальних управлінь Державної комісії, забезпечення при їх звільненні безумовного виконання вимог законодавства України про державну службу, про працю;

- поінформувати у шестимісячний строк про результати проведеної роботи.

Водночас, Указом Президента України від 23.11.2011 року № 1070/2011 "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг" утворено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та затверджено Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.12.2011 року № 1070/2011, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2012 р. № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Президентом України за поданням Прем'єр-міністра України. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Указом Президента України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому, механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів регулюється Порядком здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 р. № 1074 (далі - Порядок № 1074) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 6 Порядку № 1074 визначено, що права та обов'язки органів виконавчої влади переходять: у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Президента України.

У той же час, суд при вирішенні даної справи дотримується правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014р. (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 39186253) відповідно до якої ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведено, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Як вбачається зі змісту Указу Президента України №1069/2011 від 23.11.2011р. відповідних обґрунтувань доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України чи їх передачі іншим органам виконавчої влади не наведено.

Окрім цього, суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до Закону України №3610-ІV від 07.07.2011р. шляхом внесення змін до Закону України №2664-ІІІ від 12.07.2001р. було зазначено назву органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг, порядок його створення, роботи тощо. Одночасно внесені зміни не виключили у ст. 28 та ст. 29 Закону №2664-ІІІ від 12.07.2001р. повноважень, напрямів нагляду, якими була наділена Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України, а завдання, визначені в ст. 27 залишились такими ж.

Отже, відповідачу фактично перейшли всі повноваження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України.

Таким чином, повноваження та функції щодо державного регулювання ринків фінансових послуг, що здійснювались Держфінпослуг як спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг, після набуття повноважень Нацкомфінпослуг, здійснюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Також, в матеріалах справи міститься копія акту приймання-передавання документів в архів іншої установи, затверджений 25.01.2014р. третьою особою та відповідачем у справі відповідно до якого Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було передано всі документи Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить о переконання, що функції ліквідованого органу не припиненні.

У той же час, згідно правової позиції Верховної суду України, викладеної в постанові від 17.10.2011р. (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 19130710) встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов'язання порушує трудові гарантії працівника.

Для перевірки наявності чи відсутності факту ліквідації юридичної особи публічного права норми Цивільного кодексу України застосуванню не підлягають, оскільки, як встановлено ч. 3 ст. 81 цього Кодексу, ним встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої цієї ж статті звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії особової справи позивача роботодавцем порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які були перепризначені до Національної комісії щодо позивача не проводився, відповідних доказів не було надано також відповідачем та третьою особою і під час розгляду даної справи.

Відповідачем суду було надано докази заходів, пов'язані із ліквідацією Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України та які, на його думку обґрунтовують правомірність звільнення ОСОБА_1

Однак, відповідачем не було надано доказів, які б вказували на дотримання останнім вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП, тобто відповідачем не доведено, що ним було вжито заходів щодо переведення ОСОБА_1, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, таке зобов'язання відповідачем не було виконано, чим порушено трудові гарантії позивача як працівника.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу відповідача від 26 листопада 2012 року № 515-к "Про звільнення ОСОБА_1.", а тому такий наказ підлягає скасуванню.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2013р. у справі №826/9450/13-а.

У той же час, вирішуючи позовну вимогу про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з Витягу державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 11.02.2014р. Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України є припиненою.

Одночасно суд враховує положення абз. 3 п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, а також приписи ч. 2 ст. 235 КЗпП України вимога позивача щодо його поновлення на посаді заступника директора Інспекційного департаменту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України задоволена бути не може.

Відповідно до статті 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".

Приймаючи до уваги приписи вищевказаного законодавства, а також те, що як встановлено судом під час розгляду даної адміністративної справи, фактичним правонаступником Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, суд приходить до переконання про необхідність покладення обов'язку на відповідача виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 305 646,60грн.

Так, середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з довідкою Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2013р. середньомісячна заробітна плата позивача за період вересень-жовтень 2012 року становить 7 694,85грн., а середньоденний заробіток - 357,90грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 26 листопада 2012 року по 21 квітня 2016 року, що становить 855 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, становить 306 004,50грн. (357,90 х 855); тому, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

У той же час, враховуючи приписи статті 240-1 КЗпП України, суд з метою належного захисту прав позивача вважає за необхідне визнати ОСОБА_1 таким, що був звільнений з посади заступника директора Інспекційного департаменту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України за п. 1 статті 40 КЗпП України з 21 квітня 2016 року.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цая В.М. від 26 листопада 2012 року № 515-к «Про звільнення ОСОБА_1.».

Визнати ОСОБА_1 таким, що був звільнений з посади заступника директора Інспекційного департаменту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України за п. 1 статті 40 КЗпП України з 21 квітня 2016 року.

Стягнути з Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 306 004,50грн. (триста шість тисяч чотири гривні, 50 копійок).

Допустити негайне виконання постанови в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко