Справа № 826/27303/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 квітня 2016 року № 826/27303/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., суддів - Федорчука А.Б., Кузьменка В.А. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України
простягнення середнього заробітку за час затримки з 07.02.2012 р. по день фактичного розрахунку 18.09.2015 р. належного йому при звільнені відшкодування витрат на відрядження у розмірі 158 522,82 грн.
за участю представників сторін:

від відповідача: Старушкевич О.М.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про стягнення середнього заробітку за час затримки з 07.02.2012 р. по день фактичного розрахунку 18.09.2015 р. належного йому при звільнені відшкодування витрат на відрядження у розмірі 158 522,82 грн.

До судового засідання 29.03.2016 р. позивач не прибув, скерувавши попередньо клопотання про продовження розгляду справи без його участі.

Представник відповідача під час судового засідання позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволення з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, надавши при цьому письмові заперечення.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України особа, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В силу ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 неодноразово звертався за захистом власних прав та інтересів до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Так, зокрема, як встановлено судами різних інстанцій у справі №2а-2184/11/2670, наказом Мінвуглепрому від 07.06.2010 р. №239-к ОСОБА_1 звільнено з роботи в Мінвуглепромі. На підставі завдань на відрядження від 05.03.2009 р. та 22.04.2009 р., затверджених Першим заступником Міністра вугільної промисловості України, позивачу доручено проведення перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП "Луганськвугілля" (м. Луганськ).

Оформлені на підставі наказів Мінвуглепрому від 05.03.2009 р. №68 та від 22.04.2009 р. №104 посвідчення на відрядження, містять належні відмітки про прибуття позивача до місця відрядження та вибуття з нього. Термін відрядження склав 52 дні (з 10 березня по 30 травня 2009 року). Позивачем подано до Мінвуглепрому звіт №131 про відрядження, на підставі якого йому частково компенсовано добові та витрати на проїзд.

На підставі завдання на відрядження від 22.05.2009 року, затвердженого Першим заступником Міністра вугільної промисловості України, позивачу доручено проведення позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ВАТ ДХК "Луганськвуглеремонт"(м. Атрацит Луганської області). Оформлене на підставі наказу Мінвуглепрому від 22.05.2009 р. №134 посвідчення про відрядження містить належні відмітки про прибуття позивача до місця відрядження та вибуття з нього. Термін відрядження склав 31 день (з 25 травня по 23 червня 2009 року).

Позивачем подано до Мінвуглепрому звіт №133 про відрядження, на підставі якого йому частково компенсовано добові та витрати на проїзд.

На підставі завдання на відрядження від 17.02.2010 р., затвердженого Першим заступником Міністра вугільної промисловості України, позивачу доручено проведення перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП "Львіввугілля" (м. Сокаль Львівської області). Оформлене на підставі наказу Мінвуглепрому від 17.02.2010 р. №19 посвідчення на відрядження містить належні відмітки про прибуття позивача до місця відрядження та вибуття з нього. У відрядженні позивач перебував з 17 лютого по 22 березня 2010 року, всього 34 дні.

Так, ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом (справа №2а-2184/11/2670) (з урахуванням заяви від 06.02.2012 р. про зміну позовних вимог) про:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства вугільної промисловості щодо виплати всіх сум, що належать ОСОБА_1 при звільненні, а саме відшкодування витрат, понесених позивачем у зв'язку з службовими відрядженнями до ДП "Луганськвугілля" (м. Луганськ), ВАТ ДХК "Луганськвуглеремонт" (м. Антрацит Луганської області) у 2009 році та до ДП "Львіввугілля" (м. Сокаль Львівської області) у 2010 році;

- стягнення з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України як правонаступника Міністерства вугільної промисловості України на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 18062,53 грн. на відшкодування витрат, понесених у зв'язку зі службовими відрядженнями, та середнього заробітку за весь час затримки виплати цих коштів у розмірі 83 055,42 грн. по день судового засідання 06.02.2012.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2012 р. у справі №2а-2184/11/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2012 р., позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Міністерства вугільної промисловості України щодо виплати всіх сум, що належать ОСОБА_1 при звільненні, стягнуто з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 18062,53 грн. на відшкодування витрат, понесених ним у зв'язку з відрядженнями, та середній заробіток за затримку виплати заборгованості по відрядженнях протягом 402 робочих днів з розрахунку, що його середньомісячний заробіток становить 3878,25 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.04.2012 у вказану постанову внесено виправлення, а саме: у тексті постанови, зокрема, замість 402 робочих днів позивача вказано 421 робочий день.

Згідно до ч. ст. 257 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб'єктів владних повноважень можуть бути покладені обов'язки щодо забезпечення виконання рішення.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (абз. 1 ч. 2 ст. 257 КАС України).

Нормою ч. 3 цієї статті встановлено, що у разі поновлення судом апеляційної інстанції строку апеляційного оскарження одночасно вирішується питання про зупинення виконання постанови або ухвали. Виконання постанови або ухвали може бути зупинено також в інших випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, зокрема, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 215 КАС України суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття касаційного провадження вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються.

З огляду на що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.10.2012 р. №К/9991/60174/12 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання дій та бездіяльності протиправними та стягнення коштів зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.04.2012 р. та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2012 р.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.03.2014 р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2012 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2012 р. скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заборгованості по відрядженнях, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в решті судові рішення залишені без змін.

Як вбачається зі змісту ухвали ВАС України від 25.03.2014 р. №К/9991/60174/12, підставою для скасування судових рішень у справі №2а-2184/11/2670 і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В той же час постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2014 р. у справі №2а-2184/11/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2014 р., адміністративний позов задоволено повністю та стягнуто з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виплати заборгованості по відрядженнях у розмірі 73662,37 грн., при цьому згідно змісту даного судового рішення суд виходив із часу такої затримки у кількості 421 день, тобто від дня звільнення позивача 07.06.2010 р. по день проведення судового засідання 06.02.2012 р.

Як зазначено у позовній заяві та не ставилось під сумнів відповідачем, належне відшкодування ОСОБА_1 понесених ним у зв»язку із службовим відрядженням витрат у розмірі 18062,053 грн. стягнено на його користь з Міністерства лише 18.09.2015 р. у примусовому порядку, доказом чого є лист Державної казначейської служби України від 23.09.2015 р. №5-13/2550-23737.

В той же час, як стверджує позивач та вбачається з матеріалів справи, середній заробіток за затримку виплати заборгованості по відрядженнях стягнуто лише за період з дня звільнення 07.06.2010 р. по день судового засідання 06.02.2012 р.

При цьому, на переконання позивача, за період з 07.02.2012 р. по день фактичного розрахунку 18.09.2015 р. середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з відповідача стягнутим не був та позивачеві фактично залишився невиплаченим, що, як йдеться у позовній заяві, свідчить про недотримання вимог ст. 117 КЗпП України, у зв»язку із чим позивач за захистом власних прав, свобод та інтересів звернувся із цим позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У відповідності до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата всіх сум що належать йому від підприємства, установи, організації проводяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до норми ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2).

В свою чергу згідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В той же час вагомою обставиною є те, що вину Міністерства вугільної промисловості України у невиплаті всіх сум, що належать ОСОБА_1, при його звільненні, встановлено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2012 р. у справі №2а-2184/11/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2012 р., адже бездіяльність Міністерства вугільної промисловості України щодо виплати всіх сум, що належать ОСОБА_1 при звільненні, визнано протиправною, та, як вбачається з матеріалів справи, в цій частині судове рішення від 02.04.2012 р. у справі №2а-2184/11/2670 залишено судом касаційної інстанції без змін.

Разом з тим непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому суд наголошує, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум по день фактичного розрахунку.

Зазначена позиція узгоджується із висновками Верховного суду України, викладеними в постанові Верховного суду України від 15.09.2015 р. у справі № 21-1765а15 за позовом ОСОБА_16 до Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області (далі - райдержадміністрація) про визнання бездіяльності протиправною (номер в ЄДРСР 52762149).

Стягуючи середній заробіток за час затримки виплати при звільненні потрібно враховувати, що механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, а працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

З огляду на зміст наведених норм матеріального права суд, ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні, повинен визначити при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Наведена позиція відповідає висновками Вищого адміністративного суду України, викладеним в ухвалі від 26.01.2016 р. № К/800/39279/15 у справі за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про зобов'язання вчинити дії (номер в ЄДРСР 55524568).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Між тим, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 р. у справі №6-60цс11 (номер в ЄДРСР 20014689), установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв»язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Досліджуючи наявні у справі докази, а також аналізуючи доводи сторін у справі, суд зауважує, що наведені у запереченні обставини не звільняють відповідача від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, що підтверджується серед іншого правовою позицією Верховного суду України (окрім зазначеного вище, також постанови від 29.01.2014 р. № 6-144ц13, від 21.01.2015 р. №6-195цс14).

Факт невиплати позивачу належних при звільненні виплат встановлено судовим рішенням від 16.05.2014 р. у справі №2а-2184/11/2670, яке набрало законної сили 11.11.2014 р.

Так, зокрема, у вказаному судовому рішення зазначено, що з урахуванням часу затримки належних позивачу при звільненні виплат - 421 день, середній заробіток за весь час затримки виплати ОСОБА_1 коштів у розмірі 18062,53 грн. на відшкодування витрат, понесених ним у зв'язку з відрядженнями, становить: 421 день * 174,97 грн. = 73662,37 грн., який відповідно і присуджено до стягнення з відповідача у вказаній справі.

Тобто, саме від дня набрання законної сили рішенням суду у справі №2а-2184/11/2670 відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу присуджені до стягнення кошти.

Проте, судове рішення відповідач, як вбачається з матеріалів справи, виконав лише 18.09.2015 р. у примусовому порядку, доказом чого є лист Державної казначейської служби України від 23.09.2015 р. №5-13/2550-23737.

Враховуючи те, що така допомога була виплачена позивачу у вересні 2015 року, суд приходить до висновку про наявність ґрунтовних підстав для зобов'язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.02.2012 р. по день фактичного розрахунку 18.09.2015 р. відповідно до статті 117 КЗпП України.

При цьому, як встановлено судами у справі №2а-2184/11/2670 та що не підлягає доведенню згідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, довідкою Міністерства енергетики та вугільної промисловості України надано від 15.05.2014 р. №10/02-648 (копія якої наявна також у справі) розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 складає 174,97 грн.

Згідно до додаток до листа Міністерства соціальної політики України від 23.08.2011 р. №8515/о/14-11/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік» кількість робочих днів у 2012 році становить 251 день (з них: з 07.02. по 29.02. - 17 днів, з березня по грудень - 210 днів, всього - 227 днів за спірний період).

Згідно до додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 21.08.2012 р. №9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» кількість робочих днів у 2013 р. становить 251 день.

Згідно до додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у 2014 р. становить 251 день.

Згідно до додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у 2015 році становить 250 днів (з них: з січня по серпень - 163 дні, у період з 01.09. по 18.09.2015 р. - 14 днів, всього - за спірний період - 177 днів).

Отже, як встановлено судом під час розгляду даної адміністративної справи, час затримки виплати позивачу коштів, присуджених на його користь з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України у справі №2а-2184/11/2670, на відшкодування витрат, понесених позивачем у зв'язку з відрядженнями, становить з урахуванням при цьому рішення суду у справі №2а-2184/11/2670, за період з 07.02.2012 р. по день фактичного розрахунку 18.09.2015 р. (лист Державної казначейської служби від 23.09.2015 р. №5-13/2550-23737) становить 906 днів.

Відтак, з урахуванням часу затримки належних позивачу при звільненні виплат - 906 днів, середній заробіток за весь час затримки виплати ОСОБА_1 коштів у розмірі 18062,53 грн. на відшкодування витрат, понесених ним у зв'язку з відрядженнями, становить: 906 днів * 174,97 грн. = 158522,82 грн., який слід стягнути з відповідача.

Отже, враховуючи наведене у сукупності, а також виходячи з наявних у справі доказів, беручи до уваги пояснення сторін, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз (ч. 2).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. В той же час доказів понесення інших судових витрат позивачем до суду не надано, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

2. Стягнути з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки з 07.02.2012 р. по день фактичного розрахунку 18.09.2015 р. належного йому при звільнені відшкодування витрат на відрядження у розмірі 158 522,82 грн. (сто п»ятдесят вісім тисяч п»ятсот двадцять дві гривні 82 копійки).

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді А.Б. Федорчук

В.А. Кузьменко