Справа № 826/430/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2016 року 08:15 №826/430/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кобилянського К.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Анголи ОСОБА_1
до третя особа, яка не заявляє самостійних вимогГоловного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Державна міграційна служба України
про визнання протиправною та скасування відмови, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Анголи ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Державна міграційна служба України, у якій просить суд:

1) визнати протиправною та скасувати відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Анголи ОСОБА_1;

2) зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві прийняти до розгляду заяву громадянина Анголи ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30.12.2015 Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві прийняло рішення №286 без ретельного аналізу наданої заявником інформації, що свідчить про упереджене ставлення до позивача та порушення принципів об'єктивності, добросовісності та своєчасності прийняття органами державної влади рішень, а тому відмова у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Анголи ОСОБА_1 є протиправною та підлягає скасуванню.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних у відповідача повноважень, з урахуванням наявності законодавчо мотивованих підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Анголи ОСОБА_1.

В судове засідання 11.04.2016 представник відповідача та третьої особи не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

30.12.2015 громадянин Анголи ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30.12.2015 Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві прийняло наказ від №1171 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Анголи ОСОБА_1.

Повідомленням від 30.12.2015 №286 Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві повідомило громадянина Анголи ОСОБА_1 про рішення, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважаючи, що зазначене рішення протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 4 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, в тому числі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У взаємозв'язку з наведеним слід додати, що відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно частини четвертої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту е пункту 2.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, які потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила №649), уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні, або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі наявності передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби видає особі письмове повідомлення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (пункт 2.4 Правил №649).

З аналізу вказаних норм, а також за змістом постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», слідує, що біженець має довести той факт, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Анголи ОСОБА_1 13.08.2012 вже звертався до міграційного органу із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як підставу звернення за захистом, послався на громадянську війну, яка мала місце на його батьківщині. Війна відбувалась між правлячими партіями МПЛА та УНІТА. В ході війни проводились акти, направлені на знищення всіх партій, які підтримували головну опозиційну партію АБАКО. В результаті таких актів були вбиті члени його родини, а йому вдалось втекти.

За результатами розгляду особової справи позивача, рішенням Державної міграційної служби України від 20.05.2014 №227-14 громадянину Анголи ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу 4 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим Державною міграційною службою України рішенням від 20.05.2014 №227-14, громадянин Анголи ОСОБА_1 звернувся до суду про скасування такого рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2014 №826/11476/14 позов громадянина Анголи ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 20 травня 2014 року №227-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.

Судом встановлено, що в ході розгляду заяви позивача від 30.12.2015 відповідачем встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не змінились, оскільки шукач захисту, в порушення міграційного законодавства, не залишала територію України. Підстави (загрози, переслідування, побоювання), через які вона покинула країну громадянської належності, зазначені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.12.2015 є ідентичними підставам, зазначеним в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.08.2012.

Матеріали справи свідчать, що вказані позивачем причини виїзду із країни громадянської належності були належним чином досліджені та проаналізовані Державною міграційною службою України за результатами першого розгляду заяви громадянина Анголи ОСОБА_1 від 13.08.2012 та відповідно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В ході судового розгляду справи підтверджено, що за змістом заяви від 30.12.2015 громадянин Анголи ОСОБА_1 нових обставин щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, відповідачу не повідомив.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - центральний орган виконавчої влади, що реалізовує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в разів, якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились.

Згідно пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011 №405/2011 (далі - Положення №405/2011), Державна міграційна служба України (ДМС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України (далі - Міністр).

ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 7 Положення №405/2011 визначено, що ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Пунктом 3 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 №563, визначено, що завданням територіальних органів є реалізація повноважень міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Отже, наказ від 30.12.2015 №1171 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Анголи ОСОБА_1 прийнятий уповноваженим органом - Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві.

За результатами розгляду справи суд приходить до висновку про правомірність наказу Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 30.12.2015 №1171 та відсутність правових підстав для його скасування.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладені обставини, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову громадянина Анголи ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський