Справа № 816/116/15-а
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоСамсіна І.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Терлецького О.О.,

при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представників: позивача - Кравченка К.М., Ігнатенка С.І.,

відповідача - Павловича Д.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (далі - ПАТ) до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області (далі - ОДПІ, ГУ Міндоходів відповідно) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и л а:

ПАТ звернулося до суду з позовом до ОДПІ про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 29 серпня 2014 року №№ /1636, /1636 та 17 листопада 2014 року №№ /2495, /2495.

Позов мотивовано тим, що ПАТ належним чином підтвердило реальність здійснених господарських операцій, а отже, доводи податкового органу про їх нереальність є безпідставними.

Суди встановили, що посадові особи ОДПІ провели позапланову виїзну документальну перевірку ПАТ з питання дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах із контрагентами, за результатами якої складено акт від 1 серпня 2014 року № 1944/16-03-22-02-12/05756783 (далі - Акт), яким зафіксовано порушення пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК), а саме: занижено податок на додану вартість (далі - ПДВ) на суму 448 254 грн 91 коп.; завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду на суму 12 791 грн 67 коп.

На підставі висновків Акта відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення від 29 серпня 2014 року: № /1636, яким визначено грошове зобов'язання з ПДВ у розмірі 607 818 грн 81 коп. (за основним платежем - 405 212 грн 54 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 202 606 грн 27 коп.); № /1636, яким зменшено від'ємне значення ПДВ за лютий, жовтень 2013 року на суму 12 791 грн 67 коп.

Після оскарження позивачем вказаних податкових повідомлень-рішень в адміністративному порядку ГУ Міндоходів рішенням від 7 листопада 2014 року № 2420/10/16-31-10-04-12 скасувало податкові повідомлення-рішення від 29 серпня 2014 року: № /1635 - в частині нарахованого основного платежу з ПДВ у сумі 17 548 грн 25 коп. та штрафної санкції у сумі 8774 грн 13 коп.; № /1636 - в частині зменшення від'ємного значення ПДВ на суму 10 471 грн 67 коп.

У зв'язку з цим 17 листопада 2014 року ОДПІ винесла податкові повідомлення-рішення: № /2495, яким визначено грошове зобов'язання з ПДВ у розмірі 581 496 грн 43 коп. (за основним платежем - 387 664 грн 29 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 193 832 грн 14 коп.), та № /2495, яким зменшено від'ємне значення з ПДВ за лютий 2013 року на суму 2320 грн.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 25 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року, позовні вимоги задовольнив частково: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 17 листопада 2014 року №№ /2495, /2495. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Ухвалою від 1 липня 2015 року Вищий адміністративний суд України касаційну скаргу відхилив, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду та Харківського апеляційного адміністративного суду залишив без змін.

Не погоджуючись із ухвалою касаційного суду, ОДПІ звернулась із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України положень пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 та пункту 201.1 статті 201 ПК.

На обґрунтування заяви надано копії рішень Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2013 року, 21 травня 2014 року, 21 квітня 2015 року (справи №№ К/800/50725/13, К/800/33963/13, К/800/51508/13 відповідно), які, на думку ОДПІ, підтверджують неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України перегляд Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися виключно з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Обставини справи, що розглядається, відмінні від обставин, встановлених у справах, на рішення в яких посилається заявник, обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 липня 2015 року.

Так, у справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України, залишаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, зазначив, що матеріали справи містять належні докази транспортування придбаного товару, а саме: транспортування товарно-матеріальних цінностей, придбаних ПАТ у контрагентів, здійснювалося автотранспортом позивача за базисом поставки ЕХW, згідно з ІНКОТЕРМС у редакції 2000 року; перевезення товару від контрагентів автотранспортом позивача підтверджується подорожніми листами, свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів та особовими картками (форма Т2) водіїв; придбаний позивачем у інших контрагентів товар транспортувався силами та за рахунок постачальників на умовах СРТ.

У зв'язку з наведеним суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про підтвердження факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, що є підставою для відображення цих господарських операцій у фінансовому обліку підприємства у певні періоди та належною підставою для віднесення сум вартості відображених ними товарів до складу валових витрат підприємства у відповідних звітних періодах.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2013 року (справа № К/800/50725/13), наданій на підтвердження неоднакового правозастосування, касаційний суд зазначив, що позивач не довів реальність операцій, оскільки не підтверджено час їх здійснення, наявність трудових ресурсів, виробничого, транспортного та торговельного обладнання. Відтак господарські операції лише оформлені документально, а реальність їх здійснення не підтверджено.

В ухвалі від 21 травня 2014 року (справа № К/800/33963/13) Вищий адміністративний суд України зазначив, що за фактом використання одержаного на умовах відповідального зберігання товару позивач мав збільшити оподатковуваний доход на підставі підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 ПК; оскільки об'єкт оподаткування податку на прибуток визначається за кожним звітним періодом, факт оплати підприємством використаного бітуму у ІІІ кварталі 2011 року не спростовує заниження ним податкового зобов'язання з цього податку у ІІ кварталі цього ж року.

В ухвалі від 21 квітня 2015 року (справа № К/800/51508/13) Вищий адміністративний суд України зазначив, що, скасовуючи постанову окружного адміністративного суду, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_2 на порушення вимог Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не підтвердив здійснення господарських операцій і не надав товарно-транспортні накладні, які підтвердили би здійснення господарських операцій з контрагентом.

Аналіз правозастосування у наведених рішеннях суду касаційної інстанції дозволяє дійти висновку, що йдеться про застосування одних і тих самих норм матеріального права, але різне вирішення справ ґрунтується на відмінних між собою фактичних обставинах, правильність встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України. Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Ураховуючи те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом України, не підтвердилися, та керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий І.Л. Самсін
Судді:О.Ф. Волков М.І. Гриців
О.В. КривендаВ.Л. Маринченко
П.В. ПанталієнкоО.Б. Прокопенко
О.О. Терлецький