Справа № 826/20130/15
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 квітня 2016 року № 826/20130/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно відмовив позивачу у приватизації квартири АДРЕСА_1, оскільки посилання відповідача на документ вісімнадцятирічної давнини є безпідставним, так як обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду провадиться не менше одного разу на п'ять років.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, через канцелярію суду подав письмові заперечення проти позову та просив розглянути справу без участі уповноваженого представника. Свої заперечення на позов відповідач обґрунтовує тим, що не підлягають приватизації квартири у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей), а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки Розпорядженням Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва від 28.05.1997 № 750 «Про результати перевірки санітарного стану та комунального обслуговування будинків по АДРЕСА_1 визнано таким, що не відповідає вимогам, які пред'являються до жилих приміщень та непридатний для проживання.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Крім того, судом було встановлено, що провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статті 106 цього Кодексу, а саме: позивачем у квитанції про сплату судового збору від 30.08.2015 в розмірі 73,08 грн. зазначено рахунок отримувача: "0007", у той час, як рахунком отримувача для сплати судового збору для подання позову до Окружного адміністративного суду міста Києва є: "4007". У зв'язку з чим, позивачу був наданий строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви та просив прийняти ухвалу про повернення помилково сплаченого судового збору.

Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; 2) повернення заяви або скарги; 3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); 5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

В даному випадку положення статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають застосуванню, оскільки позивач просить повернути судовий збір, який помилково був сплачений на рахунок "0007", отримувачем коштів за яким є Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області, а не Окружний адміністративний суд міста Києва.

Таким чином, якщо позивач не зверталася до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області із позовною заявою, то можна дійти висновку, що судовий збір у розмірі 73,08 грн., сплачений ОСОБА_1, згідно квитанції № 0.0.428433329.1 від 30.08.2015 на рахунок "0007" є помилково сплаченими коштами, повернення яких регулюється Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 N 787, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 р. за N 1650/24182.

Враховуючи вищевикладене, Окружний адміністративний суд міста Києва позбавлений можливості винести ухвалу про повернення помилково сплаченого судового збору.

Під час розгляду справи, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається із довідки форми № 3 від 15.07.2015 № 2376, виданої Центром обслуговування споживачів № 2 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», ОСОБА_1 з 27.12.1990 зареєстрована і проживає у АДРЕСА_1; будинок знаходиться на балансі Центру обслуговування споживачів № 2; форма власності житла - неприватизована; технічний стан будинку і характеристика зайнятої площі - задовільний.

16.04.2015 ОСОБА_1 подала до Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація листом від 30.04.2015 № 108-108/ОП/3-550-3311 повідомила позивачу, що підстави для задоволення заяви відсутні, оскільки «відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482 - ХІІ не підлягають приватизації квартири, будинки, житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей). Розпорядженням Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва від 28.05.1997 № 750 «Про результати перевірки санітарного стану та комунального обслуговування будинків по вул. Добрузькій, Потебні, Яна Райніса, Далекій» частина будинків по вищевказаним вулицям визнано такими, що не відповідають вимогам, які пред'являються до жилих приміщень, не придатні для проживання та ветхі, в тому числі будинок АДРЕСА_1.».

ОСОБА_1, не погоджуючись з такою позицією відповідача, звернулася до суду з даним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду». Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

В частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Пунктом 1 Постанови Ради Міністрів УРСР «Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання» від 26 квітня 1984 р. N 189 установлено, що обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду провадиться не менше одного разу на п'ять років.

Відповідно до пункту 5 Порядку обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 р. N 189 (далі - Порядок № 189) якщо під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків (жилих приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання про проведення такого ремонту. В разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання.

Згідно із пунктом 11 Порядку № 189 якщо жилий будинок (жиле приміщення) визнано виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання, виконком відповідної місцевої Ради вносить до виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів пропозицію про використання цього будинку (приміщення) в інших цілях або про знесення будинку.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 189 виконавчий комітет обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів розглядає подані матеріали і приймає рішення про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку.

Матеріалами справи підтверджується, що Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація листом від 30.04.2015 № 108-108/ОП/3-550-3311 відмовила ОСОБА_1 у приватизації квартири АДРЕСА_1, посилаючись на Розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва від 28.05.1997 № 750 «Про результати перевірки санітарного стану та комунального обслуговування будинків по вул. Добрузькій, Потебні, Яна Райніса, Далекій» та стверджуючи, що будинок № 16 по вулиці Потебні в місті Києві визнано таким, що не відповідає вимогам, які пред'являються до жилих приміщень, непридатний для проживання.

Зокрема, в Розпорядженні Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва від 28.05.1997 № 750 «Про результати перевірки санітарного стану та комунального обслуговування будинків по вул. Добрузькій, Потебні, Яна Райніса, Далекій» зазначено, що будинки по вул. Добрузькій, Потебні, Яна Райніса і Далекій не відповідають вимогам, які пред'являються до жилих приміщень, непридатні для проживання (п. 1). Зобов'язано керівництво АТ «Меридіан» в строк до 01.07.97: відпрацювати питання про прискорення відселення мешканців з непридатних для проживання будинків і подати в райдержадміністрацію графік відселення (пп. 2.1 п. 2); звернутися до квартуправління міської держадміністрації з проханням виділити житлову площу для відселення мешканців з будинків непридатних для проживання (пп. 2.2 п. 2). Начальнику паспортного столу заборонити прописку в будинки № 10/3, 14/2, 16, 18, 20, 22, 24 по вул. Потебні, 3, 4, 5, 6 по вул. Яна Райніса, 5 по вул. Добрузькій, 17/8, 19/7, 20/9, 21, 22, 23, 24 по вул. Далекій, які підлягають зносу.

Позиція позивача ґрунтується на тому, що відповідач жодним чином не здійснює покладені на нього законодавством повноваження щодо забезпечення права позивача на житло, а саме, що відповідач не створив умов для реалізації позивачем його прав на отримання нового житла з подальшою його приватизацією, хоча відповідно до статті 11 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» органи місцевого самоврядування: забезпечують своєчасне відселення власників та наймачів жилих (нежилих) приміщень із застарілого житлового фонду, що підлягає знесенню, на попередньо погоджених з інвестором-забудовником умовах та вирішують в установленому законом порядку всі спірні питання, пов'язані з таким відселенням.

Суд звертає увагу, що питання можливої бездіяльності відповідача стосовно не здійснення ним повноважень щодо забезпечення права позивача на житло, а саме: не створення умов для реалізації позивачем права на отримання нового житла не є предметом розгляду в даному провадженні, а тому не досліджується судом.

Відтак, суд встановив, що Розпорядженням Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва від 28.05.1997 № 750 «Про результати перевірки санітарного стану та комунального обслуговування будинків по вул. Добрузькій, Потебні, Яна Райніса, Далекій» встановлено, що будинок АДРЕСА_1 підлягає зносу, що, як наслідок, унеможливлює приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Відтак, в суду відсутні підстави для визнання протиправним і скасування рішення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.04.2015 № 108-108/ОП/3-550-3311, викладеного у формі листа.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача прийняти рішення про передачу квартири АДРЕСА_1 на підставі заяви ОСОБА_1 від 16.04.2015 у власність, суд зазначає наступне.

За своєю правовою природою та відповідно до норм чинного законодавства, прийняття рішення про приватизацію державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами.

Як вбачається зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки суд не може підміняти орган районної державної адміністрації.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі апеляційного оскарження постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Огурцов