Справа № 815/1171/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1171/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Самойлюк Г.П., суддів: Свиди Л.І., Танцюри К.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій, зобов'язання виплатити нараховану та утриману суддівську винагороду, зобов'язання перерахувати та виплатити утриману суддівську винагороду, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, третя особа Державна судова адміністрація України, в якому позивач просить:

визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо утримання з суддівської винагороди ОСОБА_1 з 1 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року її перевищення 15 мінімальних заробітних плат в розмірі 14865 гривень 14 копійок; з 1 січня 2015 року по 28 лютого 2015: за січень 2015 року перевищення 7 мінімальних заробітних плат в сумі 13398 гривень, а в лютому перевищення 10 мінімальних заробітних плат в сумі 30269 гривень, а всього 58532 гривні;

зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області виплатити ОСОБА_1, паспорт серії КЕ 749165, виданий 23.09.1997р. Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних-осіб платників податків НОМЕР_1, нараховану та незаконно утриману суддівську винагороду в сумі 58532 гривні, які перерахувати на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», код банку (МФО) 328351, призначення платежу КР № НОМЕР_2;

зобов'язати Державну судової адміністрацію України перерахувати необхідні кошти на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області для виплати позивачу незаконно утриманої суддівської винагороди.

Ухвалою суду від 15.04.2016р. залучено в якості другого відповідача Державну судову адміністрацію України, справу призначено до колегіального розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Верховної Ради України № 788-VIII від 12.11.2015р. його звільнено з посади судді Ананьївського районного суду Одеської області відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку. Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області, починаючи з серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року з суддівської винагороди безпідставно, без відповідного наказу голови суду утримано її перевищення 15 мінімальних заробітних плат в розмірі 14865 гривень. Починаючи з 1 січня 2015 року по 28 лютого 2014 з суддівської винагороди також без відповідного наказу голови суду відраховано - за січень 2015 року перевищення 7 мінімальних заробітних плат в сумі 13398 гривень, а в лютому перевищення 10 мінімальних заробітних плат в сумі 30269 гривень. Відтак, позивач вважає, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області йому безпідставно було недоплачено 58532 гривні, які підлягають стягненню з відповідача.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, позивач зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово роз'яснював норми Конституції України щодо неконституційності положень, які зменшують досягнутий рівень матеріальної незалежності суддів. Таким чином, положення закону про обмеження розміру суддівської винагороди не мали реалізовуватися, оскільки Закон № 2453-VI щодо розміру суддівської винагороди не змінювався, а тому діями відповідачів обмежено досягнутого суддями рівня суддівської винагороди, що суперечить Закону № 2453-VI і Конституції України, зокрема положенням частини третьої статті 22 Конституції України, відповідно до яких при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Позивач також зазначив, що питання гарантій незалежності суддів і судів уже були предметом розгляду Конституційного Суду України. Так, у Рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів) Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом забезпечення цих гарантій є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення). У Рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України розтлумачив зміст статті 126 Конституції України та виданих на її підставі законів і зазначив, що їх треба розуміти як таке, "що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесені змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення" (абзац шостий пункту 8 мотивувальної частини Рішення).

Від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області надійшли письмові заперечення (а.с. 16-19), в яких зазначено, що обмеження суддівської винагороди встановлено Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік". Згідно п.10 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII від 28.12.2014р. розмір зарплати (грошового забезпечення, суддівської винагороди), нарахованої працівникові (військовослужбовцеві, судді), не має перевищувати з 1 січня до 1 грудня 2015 року 8526,00 грн. (7 мінімальних заробітних плат). Оскільки відповідач як суб'єкт владних повноважень має виконувати свої повноваження у межах та спосіб визначений законодавством України, то виплата вказаної винагороди була здійснена позивачу у відповідності до норм діючого законодавства. Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач до судового засідання не з'явився, про дату, місце та час судового розгляду повідомлений належним чином та завчасно, просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховної Ради України № 788-VIII від 12.11.2015р. «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді Ананьївського районного суду Одеської області відповідно до п. 9 ч.5 ст. 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Ананьївського районного суду Одеської області №29/1-ОС від 13.11.2015р. припинено повноваження на адміністративній посаді голови Ананьївського районного суду Одеської області ОСОБА_1 у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с. 7).

Наказом виконуючого обов'язки голови Ананьївського районного суду Одеської області № 30-ОС від 27.11.2015 р. ОСОБА_1 відраховано зі штату Ананьївського районного суду Одеської області з 30 листопада 2015 року (а.с. 8).

Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області, починаючи з серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року, з суддівської винагороди утримано її перевищення 15 мінімальних заробітних плат в розмірі 14865 гривень, а починаючи з 1 січня 2015 року по 28 лютого 2014 року перевищення 7 мінімальних заробітних плат в сумі 13398 гривень; в лютому перевищення 10 мінімальних заробітних плат в сумі 2784,00 гривень, в лютому перевищення 10 мінімальних заробітних плат (відпустка) в сумі 19024,00 гривень (довідки ТУ ДСА України в Одеській області) (а.с. 9-10).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

З прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет на 2014» № 1622-VII від 31.07.2014р. внесено зміни до п. 6-4 «Прикінцевих положень» Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", встановивши, що максимальний розмір суддівської винагороди обмежується 15 розмірами заробітної плати.

Пунктом 10 «Прикінцевих положень» Закону України № 76-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

На виконання вищезазначених положень відповідачем була обмежена позивачу виплата суддівської винагороди, що підтверджується копією розрахункових листів за 2014р. та за 2015 р. (а.с. 9, 10).

Також відповідачем надано листи Державної судової адміністрації України № 11-4945/14 від 27.10.2014р. щодо обмеження суддівської винагороди, № 12-4002/14 від 13.08.2014р. щодо внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України», якими рекомендовано з 03.08.2014 р. дотримуватись обмежень, встановлених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (а.с. 22).

Листом Державної судової адміністрації України № 1-315/15 від 15.01.2015р. щодо оплати праці суддів та працівників апаратів в зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України № 76-VIII від 28.12.2014 р., повідомлено відповідача, що розмір зарплати (грошового забезпечення, суддівської винагороди), нарахованої працівникові (військовослужбовцеві, судді), не має перевищувати з 1 січня до 1 грудня 2015 року - 8526,00 грн. (7 розмірів мінімальної заробітної плати) (а.с. 20-21).

Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог, відповідним доводам позивача та висновкам відповідача, суд зазначає наступне.

Положеннями п.14 ст.92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Зі змісту пояснювальної записки до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 1622-VII від 31.07.2014р., вбачається, що в обґрунтування необхідності прийняття даного Закону, вказано, що відповідно до положень Програми діяльності Кабінету Міністрів України, з метою забезпечення відновлення економіки України та невідкладної стабілізації фінансової ситуації підготовлено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" з урахуванням оновленого макроекономічного прогнозу розвитку України на 2014 рік. Новий бюджет враховує реалії економічної ситуації та динаміку її розвитку.

Таким чином, зазначені зміни були необхідні задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом та з метою стабілізації економічної ситуації в державі та економного і раціонального використання державних коштів 31 липня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-VII).

Законом №1622-VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» №719-VII доповнено пунктом 64, яким обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 129 Закон України "Про судоустрій та статус суддів" у вищевказаній редакції суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Отже, складові суддівської винагороди, визначені статтею 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», окремо скороченню не підлягають.

Суд зауважує, що визначене Законом №1622-VII обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до пп.1 п. 36 Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII у частині першій статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено, в абзаці першому частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" цифри "15" замінено цифрами "10".

Крім того, пунктом 10 «Прикінцевих положень» вказаного Закону встановлювалось, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працівників державних органів та інших бюджетних установ, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати.

Вказані обмеження не застосовуються до максимального розміру місячного грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, працівників, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

З огляду на зазначені норми права суд зазначає, що підставою вчинення оскаржуваних дій відповідача було введення у дію Закону України від 31.07.2014р. № 1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Разом з тим суд наголошує, що відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України.

У рішенні №20-рп/2011 від 26.12.2011 р. Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Суд при вирішенні спору враховує положення інших міжнародних документів, відповідно до яких оскаржувані дії відповідача відповідають нормам чинного законодавства.

Так зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані з скороченням їм заробітної плати. ЄСПЛ у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставни (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності.

Суд акцентує увагу на тому, що аналогічні правові позиції ЄСПЛ неодноразово висловлював у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.

В спірних правовідносинах, що виникли, обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі здійснено відповідачем відповідно до Закону №1622-VII, який зумовлений необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, оскільки є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що метою такого правового регулювання є певні інтереси, які обмежуються чи захищаються законодавцем з огляду на правову ситуацію яка виникла в державі. Проте, за будь-яких умов мета правового обмеження має бути законною. Така законність мети зумовлена її відповідністю публічним інтересам, які захищають Конституція України, міжнародні акти (це, наприклад, інтереси національної безпеки, територіальної цілісності, громадського порядку, економічного добробуту, захисту прав та свобод інших людей тощо).

Таким чином, за принципом пропорційності не лише мета, а й засоби правового регулювання мають відповідати принципу правової визначеності. Так, «придатність» засобів правового регулювання потребує, зокрема, щоб закон чітко визначав підстави обмеження прав та свобод, порядок їхньої реалізації, дискреційні повноваження публічної влади, пов'язані з втручанням у ці права та свободи. Такі критерії визначені, зокрема, практикою Європейського суду з прав людини та конституційного судочинства.

Водночас засоби правового регулювання, які встановлюють правообмеження, мають бути запроваджені лише на підставі закону (для України це - обов'язкова конституційна вимога). В даному випадку законодавцем на дотримання зазначених критеріїв прийнято Закон України №1622-VII від 31.07.2014 р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Закон України № 76-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Щодо тверджень позивача про те, що зменшення розміру суддівської винагороди відповідачем є фактичним зниженням рівня незалежності судді, суд зазначає наступне.

Пунктом 64 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (у редакції Закону №1622-VII) установлювалося обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, а не зменшення її розміру.

Тобто суддівська винагорода нараховувалася в повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а виплачувалася з урахуванням установленого вищевказаним Законом обмеження. Разом з тим, п.10 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII встановлювалось, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працівників державних органів та інших бюджетних установ, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати.

Крім того, при вирішенні цієї справи суд враховує, що постановою Пленуму Верховного Суду України №19 від 02.10.2015 р. «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності пункту 6-4 Прикінцевих положень Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VII "Про Державний бюджет України на 2014 рік" зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 31 липня 2014 року № 1622-VII "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік» відмовлено у зверненні до Конституційного суду України із поданням, та при цьому зазначено, що Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України "Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № 31-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010" (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011).

При цьому Пленумом Верховного Суду України наголошувалось, що єдиним шляхом захисту прав зазначених суддів є звернення їх за захистом до відповідного суду в загальному порядку (частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України). Адже завданням саме адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, що діяло на момент виникнення спірних відносин у кожному конкретному випадку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 128, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій, зобов'язання виплатити нараховану та утриману суддівську винагороду, зобов'язання перерахувати та виплатити утриману суддівську винагороду, - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: Г.П. Самойлюк

Суддя Л.І. Свида

Суддя К.О. Танцюра