Справа № 820/11034/15
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2016-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 квітня 2016 р. № 820/11034/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Зінченко А.В.,

Суддів - Спірідонова М.О., Панченко О.В.

при секретарі - Алавердян Е.А.

за участі сторін:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідача ПФУ - Мерсон О.Ю., Думітро В.О.

представника відповідача УПФУ - Минко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України та Валківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати, моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому після уточнення позовних вимог просить суд: визнати нечинним та скасувати наказ від 02.10.2015 року № 702-о; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління ПФ Коломацького району Харківської області; стягнути середній розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу; стягнути матеріальну шкоду, заподіяну неправомірними діями відповідача у розмірі 1491,74 грн.; стягнути моральну шкоду, заподіяну неправомірними діями у розмірі 50000 грн.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлений позов підтримали у повному обсязі, просили позовні вимоги задовольнити, пославшись на те, що оскаржуваний наказ виданий з порушенням вимог чинного законодавства, який регулює питання проведення службового розслідування, звільнення державного службовця. Прийняте відповідачем рішення про звільнення базується на недостовірних відомостях, є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Крім того, протиправні дії та рішення відповідача спричинили позивачеві матеріальні збитки, моральні страждання, що є у свою чергою підставою для стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Представники відповідачів у судовому засіданні адміністративний позов не визнали, просили суд у задоволенні вимог відмовити, пославшись на те, що на момент розгляду справи у суді позивач не є звільненим, оскільки змінено дату звільнення до надання лікарняного листа, службове розслідування та подальші дії щодо ознайомлення позивача з наказами, видачі трудової книжки проведені у відповідності до вимог діючого законодавства.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

У період з 26.08. по 15.09.2015 року на підставі наказу Пенсійного фонду України від 25.08.2015 року № 138 проведено службове розслідування стосовно начальника управління Пенсійного фонду України в Коломацькому районі Харківської області ОСОБА_1, про що складено акт службового розслідування від 17.09.2015 року, яким встановлено порушення позивачем Присяги державного службовця - а.с.68-74, т.1

За результатами службового розслідування видано наказ Пенсійного фонду України від 02.10.2015 року № 702-о, яким припинено державну службу позивача відповідно до п.6 ст.30 Закону України «Про державну службу»-а.с.91, т.1.

Вказаний наказ оголошено по УПФУ в Коломацькому районі Харківської області (наказ № 29-ОС від 06.10.2015 року). Накази Пенсійного фонду України від 02.10.2015 року № 702-о та УПФУ в Коломацькому районі Харківської області № 29-ОС від 06.10.2015 року надані на ознайомлення позивачеві.

Проте останній від підпису та отримання трудової книжки відмовився, про що складено акти «Про відмову від підпису ОСОБА_1 після ознайомлення з наказами» та вручено позивачеві - а.с.93-94, т.1 та «про відмову ОСОБА_1 від отримання трудової книжки від 06.10.2015 року»- а.с. 95, т.1

Перевіряючи дотримання процедури звільнення позивача на відповідність положенням ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

У судовому засіданні як на підставу задоволення позовних вимог позивач посилається на порушення процедури звільнення, недотримання вимог проведення службового розслідування, які визначені ст.40, 47, ст.ст.148-149 КЗпП України - не ознайомлено з Актом службового розслідування, не відібрано відповідних пояснень із приводу обставин вказаних в ньому; звільнення в період знаходження на лікарняному; не видача в день звільнення належним чином оформленої трудової книжки; не надано копії наказу про звільнення з роботи; порушення вимог ст. 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

З цього приводу суд зазначає наступне. Питання притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності, звільнення зі служби, проведення службового розслідування стосовно нього визначені положеннями ст.ст.148-149 КЗпП України, Порядком проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування проведення службового розслідування, затвердженого постановою КМУ від 13.06.2000 року № 950 (далі Порядок № 950), ст.ст.13,16,17, 30 Закону України «Про державну службу»

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі подання начальника Головного управління від 12.08.2015 року № 12467-07/20 (а.с.67, т.1)

25.08.2015 року видано наказ № 138 про проведення службового розслідування відносно начальника управління Пенсійного фонду України в Коломацькому районі Харківської області ОСОБА_1- а.с.66, т.1.

За результатами проведеного службового розслідування відповідно до положень п.8 Порядку № 950 складено акт службового розслідування від 17.09.2015 року, яким встановлено порушення позивачем Присяги державного службовця - а.с.68-74, т.1.

Із долученого до матеріалів справи акту службового розслідування судом встановлено, що відповідачем дотримано вимоги п. 9 Порядку № 950 в частині надання акту службового розслідування особі, стосовно якої проведено службове розслідування, що підтверджується особистим підписом позивача на останньому аркуші акту з відміткою про те, що він не згодний з означеним документом та надасть відповідні заперечення - а.с.74, т.1.

Суд також зауважує, що п.п.2 п.7 Порядку № 950 визначено, що особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має в т.ч. право надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування. Так, матеріалами справи підтверджено, що позивачем надані письмові пояснення у рамках проведеного розслідування, копії яких містяться у матеріалах справи -а.с.75-90, т.1.

За результатами службового розслідування видано наказ Пенсійного фонду України від 02.10.2015 року № 702-о, яким припинено державну службу позивача відповідно до п.6 ст.30 Закону України «Про державну службу» -а.с.91, т.1. Вказаний наказ оголошено по УПФУ в Коломацькому районі Харківської області.

Матеріалами справи підтверджено, що накази Пенсійного фонду України від 02.10.2015 року № 702-о та УПФУ в Коломацькому районі Харківської області № 29-ОС від 06.10.2015 року надані позивачеві на ознайомлення, проте останній від підпису відмовився, про що складено акт «Про відмову від підпису ОСОБА_1 після ознайомлення з наказами» та вручені йому у подальшому - а.с.93-94, т.1.

Положеннями ч.1 ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

Із досліджених у судовому засіданні акту про відмову ОСОБА_1 від отримання трудової книжки від 06.10.2015 року та листа УПФУ в Коломацькому районі Харківської області від 06.10.2015 року № 1258/12-36 (а.с.95-96, т.1), судом встановлено, що позивач відмовився отримувати власну трудову книжку, яка була передана на відповідальне зберігання головному спеціалісту по роботі з персоналом.

Листом від 06.10.2015 року №1258/12-36, позивача проінформовано про звільнення, направлені копії наказів та запропоновано прибути для отримання необхідних документів, в тому числі трудової книжки. Вказаний лист повернутий на адресу управління з відміткою «за закінченням терміну зберігання»-а.с.138-141, т.1

Щодо посилань позивача на порушення відповідачем вимог ч.3 ст. 49 КЗпП України в частині звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, суд зазначає наступне.

Наказом Пенсійного фонду України від 02.10.2015 року № 702-О припинено державну службу ОСОБА_1 на посаді начальника УПФУ в Коломацькому районі Харківської області з підстав, передбачених п.6 ст.30 Закону України «Про державну службу» шляхом звільнення його з займаної посади. Вказаний наказ не містить жодних посилань на дату звільнення позивача

З урахуванням положень абз.11 розділу 3 Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 25.05.1998 № 731, по місту роботу позивача видано наказ № 29-ОС від 06.10.2015 року, яким державну службу позивача припинено з 06.10.2015 року.

Судовим розглядом встановлено, що згідно лікарняного листа позивача, листів КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Коломацького району» від 19.10.2015 року № 324а, від 01.12.2015 року № 382, КЗОЗ «Валківська ЦРЛ» від 20.10.2015 року № 447 -а.с.15,144, 145,153, т.1, ОСОБА_1 перебував у терапевтичному відділенні з 06.10.2015 по 16.10.2015 року.

З урахуванням зазначених відомостей відповідачем виданий наказ № 30-ОС від 20.10.2015 року « Про дату звільнення ОСОБА_1» - а.с.148, т.1, яким змінено п.2 наказу від 06.10.2015 року та встановлено, що днем звільнення позивача вважатиметься наступний день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Оскільки, на момент прийняття оскаржуваного наказу відповідачу не було відомо про знаходження ОСОБА_1 на лікарняному та враховуючи коригування дати звільнення позивача, оформлене наказом № 30-ОС від 20.10.2015 року, суд вважає посилання на порушення вимог ч.3 ст. 49 КЗпП України, як підстави задоволення позовних вимог необґрунтованими.

Стосовно посилань позивача на недотримання при звільненні вимог ст. 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», суд зазначає наступне.

Частиною другою ст..36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначено, що керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації.

Відповідно до п.1 Положення про Пенсійний Фонд України, затвердженого постановою КМУ від 23.07.2014 року № 280, Пенсійний Фонд України є центральним органом виконавчої влади , діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Згідно п.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою Правління ПФ України від 22.12.2014 року № 28-2 (далі Положення № 282-2) управління Пенсійного Фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах є територіальними органами Пенсійного Фонду України.

Частиною 5 ст.21 Закону України « Про центральні органи виконавчої влади « визначено, що керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади.

Відповідні норми передбачені п. 9 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою Правління ПФ України від 22.12.2014 року № 28-2 визначено, що Управління Фонду очолює начальник, який за поданням начальника відповідного головного управління Фонду призначається на посаду Головою правління Фонду за погодженням з Міністром соціальної політики України та головою відповідної місцевої державної адміністрації, звільняється з посади Головою правління Фонду за погодженням із Міністром соціальної політики України в установленому законодавством порядку.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що норми ч.2 ст.36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в частині звільнення на позивача не поширюються.

Матеріалами справи підтверджено, що звільнення ОСОБА_1 погоджено з Міністром соціальної політики -а.с.92, т.1

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем дотримано вимоги діючого законодавства, якими врегульовані процедурні питання проведення службового розслідування та повідомлення працівника про рішення прийняті за результатами його проведення, та відповідно додержані права особи, стосовно якої проведено службове розслідування, а отже у суду відсутні підстави скасовувати спірне рішення з підстав недотримання процедурних питань.

Щодо посилань позивача на необґрунтованість наказу з підстав опису порушень, які не мали місця та не відповідали фактичним обставинам подій; безпідставного обрання найбільш жорсткого виду дисциплінарного стягнення, без жодної на це правової підстави, суд зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з займаної посади відповідно до п.6 ст.30 Закону України «Про державну службу» (порушення присяги).

Відповідно до ст.17 Закону № 3723-XII громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу.

Пунктом 6 ч. 1 ст.30 Закону № 3723-XII передбачено, що державна служба припиняється в т.ч. у разі порушення державним службовцем присяги, передбаченої у статті 17 цього Закону.

Аналізуючи текст Присяги, наведеного у ст.17 Закону № 3723-XII, можна дійти висновку, що в основу поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Тобто і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення є наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) норм.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з митного органу за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстави припинення державної служби за порушення Присяги має бути ретельне службове розслідування, порядок проведення якого регулюється Інструкцією. При цьому необхідно враховувати, що наслідком вчинення дисциплінарного правопорушення можуть бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення з державного органу, які є санкціями різних рівнів відповідальності і не можуть застосовуватися як альтернативні. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Припинення державної служби за порушення Присяги може застосовуватися тільки у крайніх випадках, коли дисциплінарний проступок містить ознаки саме такого порушення і заходи дисциплінарного стягнення, на переконання уповноваженої вирішувати питання про відповідальність посадової особи, є недостатніми чи попереднє їх вжиття не дало бажаного результату.

Відповідна правова позиція вже висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 травня, 4 червня, 01 жовтня 2013 року (№№ 21-403а12, 21-167а13, 21-259а13 відповідно) та в силу положень ст. 2442КАС України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права

На підставі досліджених в судовому засіданні матеріалів службового розслідування, пояснень свідків, наданих в судовому засіданні 11.03.2016 року, судом встановлено, що протягом здійснення професійної діяльності на посаді начальника УПФУ в Коломацькому районі Харківської області, позивачем допущено порушення вимог:

ст.47, 107, 216 КЗпП України, які виявилися у нездійсненні своєчасного звільнення завідувача сектору інформаційних систем та програмного забезпечення за її заявою на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.155-163, т.2);

ч.3 ст.107, 216 КЗпП України, ст.ст.15,21,25, 26 Закону України «Про відпустки», які виявилися у ненаданні працівникам управління днів відпочинку за рахунок раніше відпрацьованого часу, відповідно до положень п.3.4 Колективного договору від 10.09.2014 року, наказів ПФ України від 30.04.2013 року № 56 «Про затвердження Інструкції щодо організації чергування у Пенсійному фонді України та його органах у святкові дні», наказу УПФУ у Коломацькому районі від 03.06.2013 року № 42 «Про затвердження Інструкції щодо організації чергування на робочих місцях у святкові дні для вирішення питань, пов'язаних ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій», тощо -а.с.185-198, т.1, а.с.47,т.2; наданні відпусток без збереження заробітної плати за відсутності відповідної заяви працівника - а.с. 199-203, 207-208, т.1; затримано виплату відпускних при наданні оплачуваної навчальної відпустки, що підтверджується письмовими поясненнями позивача - а.с. 81, 243-245 т.1, 119-124, т.2;

наказу Головного управління Пенсійного Фонду у Харківській області від 02.02.2015 року та наказу УПФУ в Коломацькому районі від 02.02.2015 року № 15 в частині недотримання мети та умов використання службового транспорту (за відсутності будь-яких підтверджуючих документів щодо здійснення виплати пенсій, надання консультації тощо), перевищення лімітів використання пального - а.с.85-88, 90, т.1, а.с.1-44, т.2;

ст. 22 Закону України «Про звернення громадян» в частині неналежної організації/нездійснення особистого прийому/проведення виїзних зустрічей з населенням -а.с.89,174-184, т.1.

Суд також зазначає, що відповідно до положень ст.5 Закону № 3723-XII, ст.ст. 6, 12, 18 Закону України «Про правила етичної поведінки» від 17.05.2012 року № 4722-VI ( який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) державний службовець під час виконання своїх службових повноважень зобов'язаний неухильно додержуватися вимог закону та загальновизнаних етичних норм поведінки, забезпечувати позитивну репутацію органів державної влади, органів місцевого самоврядування, всіляко сприяти зміцненню довіри громадян до влади, утверджувати чесність, неупередженість та ефективність влади.

Проте долученими до матеріалів справи документами: листів ГУ ПФУ в харківській області від 17.09.2015 року №12120-12/20, від 05.11.2014 року №14564-12/20, доповідної записки, звернення ВЕБ-2800-Ф-С-15-000956, поданням про проведення перевірки, поясненнями свідків, підтверджується факт систематичної неетичної поведінки позивача.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ прийнятий на підставі висновків службового розслідування, проведеного стосовно позивача, яким встановлено невиконання/неналежне виконання ОСОБА_1 службових обов'язків, які мали негативні наслідки у вигляді підриву авторитету установи, яку він очолює та здійснення поведінки, яка дискредитує його як державного службовця.

Крім того із наявного у матеріалах справи наказу ГУПФУ в Харківській області від 24.12.2014 року № 02-С (а.с.132,т.2) встановлено, що позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за неналежну організацію роботи управління та створення несприятливого морально-психологічного клімату в колективі.

Оскільки припинення державної служби за порушення Присяги може застосовуватися тільки у крайніх випадках, коли заходи дисциплінарного стягнення, на переконання уповноваженої вирішувати питання про відповідальність посадової особи, є недостатніми чи попереднє їх вжиття не дало бажаного результату, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем враховано: характер дій/бездіяльності позивача, обставини, за яких його скоєно, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації, тощо, а отже останній не підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу суд зазначає, що вони є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн., то суд вважає її необґрунтованою з наступних підстав.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз'яснень Пленуму ВС України в постанові № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В судовому засіданні позивачем не доведено наявності психологічних страждань та їх причинного зв'язку з діями відповідачів, а отже в цій частині вимог позов не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення суми матеріальних збитків у розмірі 1491,74 грн., суд вважає вказану вимогу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Із пояснень позивача встановлено, що вказана сума складається з вартості медикаментів, які були придбані позивачем під час перебування на стаціонарному лікуванні у період з 06.10 по 16.10.2015 року

Питання відшкодування шкоди завданої фізичній особі, врегульовані приписами ст.ст. 1166, 1173 Цивільного кодексу України.

Особливістю відшкодування такої шкоди є те, що перелічені вище суб'єкти несуть відповідальність за шкоду, що завдана неправомірними діями зазначених органів та їх посадових і службових осіб. Неправомірними визнаються дії службової особи, що порушують порядок та умови і здійснення нею державно-владних функцій або виходять за межі наданих їй повноважень. Незаконними рішеннями в розумінні цієї норми цивільного законодавства є рішення, які прямо заборонені в законі, та ті, що вчинені без відповідних повноважень, з їх перевищенням чи зловживання ними.

Суд також звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 22 ЦК передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Крім того, у п. 1 ч. 2 цієї норми вказано, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Доказів причинного зв'язку понесених витрат на лікування з діями відповідачів, які б були пов'язані із поновленням порушеного права, позивачем в порядку ч.1 ст.11 КАС України в судове засідання не надано.

Крім того, в судовому засіданні позивачеві відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій та рішень відповідача та, як наслідок, відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної та матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 11, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що позивачем в судовому засіданні не доведено неправомірності дій, рішень відповідачів, а отже адміністративний позов не підлягає задоволенню

Керуючись ст.ст. 2, 4, 69-71, 94, 160 - 163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Харківський окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України та Валківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати, моральної та матеріальної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги.

Постанова в повному обсязі виготовлена 22 квітня 2016 року.

Головуючий суддя А.В. Зінченко

Судді О.В. Панченко

М.О. Спірідонов