Справа № 537/4682/15-а
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року 12:32м. ПолтаваСправа № 537/4682/15-а

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання - Петренко О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління МВС України на Південній залізниці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Голова ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південній залізниці - заступник начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області полковник поліції Пахомов Валерій Анатолійович, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі по тексту також - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління МВС України на Південній залізниці (далі по тексту також - УМВС на Південній залізниці, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Голова комісії з ліквідації - начальник Управління МВС України на Південній залізниці полковник міліції Сухина В.А., з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, про

- визнання протиправним та скасування наказу Голови комісії з ліквідації - начальника полковника міліції Управління МВС України на Південній залізниці Сухини В.А. №170 о/с по особовому складу від 10 вересня 2015 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_2 (М-217169), старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук, з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів за п.64 "Г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 10 вересня 2015 року та скасувати його в цій частині;

- поновлення капітана міліції ОСОБА_2 (М-217169) з 11 вересня 2015 року на посаді старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук Управління МВС України на Південній залізниці;

- стягнення з Управління МВС України на Південній залізниці на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер картки платника податку НОМЕР_1, моральної шкоди в розмірі 4000 грн;

- допуск постанови суду в частині поновлення капітана міліції ОСОБА_2 (М-217169), на посаді старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук Управління МВС України на Південній залізниці до негайного виконання.

Ухвалою суду від 31 березня 2016 року здійснено заміну неналежної третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Голову комісії з ліквідації - начальника Управління МВС України на Південній залізниці полковника міліції Сухини В.А. на належну - Голову ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південній залізниці - заступника начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області полковник поліції Пахомова Валерія Анатолійовича.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що наказом відповідача №170 о/с від 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 незаконно звільнено з посади старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук, оскільки фактично звільнення відбулося у період перебування ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 15 квітня 2015 року по 04 січня 2018 року. У зв'язку з чим такий наказ підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а позивач - поновленню на займаній посаді. Також ОСОБА_2 зазначила, що внаслідок неправомірних дій відповідачів, позивачу завдано фізичні та душевні страждання, а тому позивач оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 4000 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити.

Управління МВС України на Південній залізниці в письмових запереченнях, наданих до суду 18.04.2016, зазначило, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ" від 12.02.2015 № 193-VІІІ в структурі органів внутрішніх справ було ліквідовано транспортну міліцію. Відповідач зауважив, що у зв'язку з повною ліквідацією УМВС на Південній залізниці, скороченням усіх без винятку посад, виконати вимоги ст. 184 КЗпП відповідачем не надавалось можливим. Відповідач також зазначив, що ліквідацію Управління МВС України на Південній залізниці було здійснено без правонаступництва, а отже вимога позивача про поновлення на раніше займаній посаді не має під собою правового підґрунтя. Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, тому відносно нього застосовувались Закон України "Про міліцію" та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, які, на думку відповідача, не передбачають випадків відшкодування моральної шкоди.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явились, хоча повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності зазначених осіб на підставі наявних у ній доказів, відповідно до вимог частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проходила службу в органах внутрішніх справ з 1995 року.

На підставі наказу від 23 січня 2015 року № 15 о/с ОСОБА_2 призначена на посаду старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на ст. Кременчук з 21 січня 2015 року, що сторонами не заперечується.

Із матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з народженням сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 /т. 1 а. с. 6/, ОСОБА_2, згідно наказу УМВС України на Південній залізниці від 27.04.2015 № 77 о/с на підставі ст. 18 Закону України "Про відпустки", надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 15 квітня 2015 року по 04 січня 2018 року.

В жовтні 2015 року позивач отримала витяг з наказу УМВС України на Південній залізниці №170 о/с від 10 вересня 2015 року, відповідно до якого згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ капітана міліції ОСОБА_2, старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук звільнено у запас за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) з 10 вересня 2015 року /т. 1 а. с. 13/ .

Позивач, не погодившись з вказаним наказом від 10 вересня 2015 року № 170 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ та оскаржила його до суду.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів.

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюються на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Громадянам згідно зі статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ "Про державну службу". Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Порядок проходження служби осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, станом на момент виникнення спірних правовідносин врегульовано спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про міліцію" від 20 грудня 1992 року № 565-XII, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі також - Положення №114-1991).

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про міліцію" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності із законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.

Відповідно до пункту 10 Положення № 114-1991 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Підпунктом "є" п. 49 Положення № 114-1991, визначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням відпустки. Крім того, п. 61 Положення № 114 встановлено, що додаткові і соціальні відпустки особам рядового начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

Пунктом 17 Положення № 114-1991 передбачено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави.

Крім того, стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка, яка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї, спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07 листопада 2015 року, не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, а також з питань надання останнім відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, то в даному випадку до спірних правовідносин повинно бути застосовані конституційні принципи і загальні засади права.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про відпустки" після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Враховуючи, що норми Кодексу законів про працю України передбачають гарантії для даної категорії осіб, то в даному випадку застосовуються вони, а саме, згідно з частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як вказує позивач, що також не заперечувалося відповідачем, ОСОБА_2 була письмово попереджена про скорочення її посади 09.07.2015, разом з тим, жодних пропозицій щодо призначення на іншу посаду для подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ позивач не отримувала.

Відповідач у письмових запереченнях обмежився лише посиланням на Закон України "Про національну поліцію", вказавши, що при звільненні ОСОБА_2 не врахував положення статті 184 Кодексу законів про працю України, натомість зазначивши, що виконання вимог вказаної статті є неможливим у зв'язку з повною ліквідацією УМВС України на Південній залізниці.

З цього приводу суд зауважує, що пряма заборона на звільнення працівників, перелік яких визначено в статті 184 Кодексу законів про працю України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства) і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, оскільки позивач станом на момент звільнення її з органів внутрішніх справ мала дитину віком до трьох років - ОСОБА_6, 2015 року народження, а відповідачем не доведено вжиття заходів щодо її обов'язкового працевлаштування, УМВС України на Південній залізниці були порушені права позивача в частині звільнення зі служби органів внутрішніх справ всупереч вимогам частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлена заборона звільнення, в тому числі, жінок, які мають дітей до трьох років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи позивач, на момент видання спірного наказу знаходилась у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, що не заперечується відповідачами.

В той же час, як станом на момент винесення спірного наказу так і станом на момент розгляду даної справи - не ліквідовано, а лише перебуває у стані припинення, підтвердженням чого є інформація зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, витяг з якого залучено до матеріалів справи /т.2 а.с. 42-43/.

Відповідно до розділу IV Положення №144-1991 зазначено умови призначення на посади, переміщення та просування по службі осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі передбачена можливість переміщення цих осіб по службі при скороченні штатів, але значення терміну "скорочення штатів" не розкрито, у зв'язку із чим при встановленні наявності такого скорочення і правомірності його проведення необхідно керуватися нормами трудового законодавства.

Підпунктом "г" п. 64 Положення № 114-1991 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Оскільки спеціальним нормативним актом не можуть бути звужені права працівника, порівняно із правами, передбаченими КЗпП України, в частині процедури звільнення працівника з підстав скорочення штату підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на дотримання останнім вимог ст. 492 КЗпП, серед іншого, в частині доведення до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників шляхом подання відповідного звіту, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем до суду не надано. Також, відповідач не надав суду доказів неможливості виконання вимог ст. 184 КЗпП через скороченням усіх без винятку посад у зв'язку з ліквідацією. Зокрема, але не обмежуючись цим, до моменту повної ліквідації юридичної особи на ній діє ліквідаційна комісія, яка як правило складається із працівників такої юридичної особи.

До того ж суд зауважує, що стаття 49-2 КЗпП встановлює загальні правила вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, тоді як стаття 184 Кодексу законів про працю України, є спеціальною нормою, щодо звільнення жінок, в тому числі, які мають дітей віком до трьох років.

А відтак, суд не може погодитися, що оскаржений наказ від 10 вересня 2015 року № 170 о/с є законним та обґрунтованим.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення КСУ від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 та від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності правопорушення і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи з приписів статті 19 частини 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, в даному випадку відповідна сторона (відповідач) не дотримала вимоги закону про захист охоронюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, оскаржений наказ не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки він направлений на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, що суперечить вимогам статті 22 Конституції України, а тому у суду маються достатні правові підстави для задоволення адміністративного позову в цій частині.

За таких обставин, суд доходить висновку про необхідність визнання протиправним та скасування наказу Голови комісії з ліквідації - начальника Управління МВС України на Південній залізниці полковника міліції Сухини В.А. №170 о/с по особовому складу від 10 вересня 2015 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_2, старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук, з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів за п.64 "Г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 10 вересня 2015 року.

Доводи відповідача стосовно того, що 07 листопада 2015 року набув чинності Закон України "Про національну поліцію" прикінцевими та перехідними положеннями якого, зокрема передбачено, повне припинення діяльності органів внутрішніх справ з їх подальшою ліквідацією, а тому вимога ОСОБА_2 щодо її поновлення на посаді в ОВС не може бути виконана відповідачем, якого фактично ліквідовано, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду справи судом, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці не ліквідоване та не виключене з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а лише перебуває в стані припинення за рішенням засновників та утворено ліквідаційну комісію УМВС України на Південній залізниці.

До того ж, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Це зобов'язання відповідачем не виконано, а отже трудові гарантії позивача були порушені.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16 жовтня 2012 року по справі № у справі № 21-267а12 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР - 27362825).

Крім того, відповідно до статей 105, 110 Цивільного кодексу України голова ліквідаційної комісії наділений усіма правами керівника, у тому числі правами щодо призначення та звільнення працівників юридичної особи, що ліквідується.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.93 № 110, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Із аналізу вказаних норм, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Таким чином, позивача слід поновити на посаді з дня, наступного за днем звільнення, тобто 11 вересня 2015 року.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання протиправним і скасування наказу Управління МВС України на Південній залізниці №170 о/с по особовому складу від 10 вересня 2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ, а також поновлення капітана міліції ОСОБА_2 з 11 вересня 2015 року на посаді старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук Управління МВС України на Південній залізниці.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду про поновлення капітана міліції ОСОБА_2 з 11 вересня 2015 року на посаді старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук Управління МВС України на Південній залізниці підлягає негайному виконанню, оскільки на момент розгляду справи процедура ліквідації Управління МВС України на Південній залізниці не завершена, запис про припинення юридичної особи Управління МВС України на Південній залізниці не внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Що стосується позовних вимог про стягнення з Управління МВС України на Південній залізниці на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 4000 грн, суд вважає дану вимогу не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно частини 1 статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що грубим порушення відповідачем трудового права ОСОБА_2 останній було завдано моральну шкоду у вигляді моральних і фізичних страждань. Разом з тим, зі змісту вищевказаного та доводів, викладених позивачем в позовній заяві, не можливо встановити причинно-наслідковий зв'язок між моральними стражданнями позивача та винесенням відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення позивача з органів внутрішніх справ, при цьому позивачем не було надано суду доказів втрати нею нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя у зв'язку з її звільненням.

Крім того, суд звертає увагу, що станом на момент звільнення позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, тобто її життєві зв'язки і організація її життя не були змінені у зв'язку із таким звільненням. Позивачем на доведення протилежного будь-яких належних та допустимих доказів до суду не надано.

Отже, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно із частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до вимог цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління МВС України на Південній залізниці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Голова ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південній залізниці - заступник начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області полковник поліції Пахомов Валерій Анатолійович про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди - підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління МВС України на Південній залізниці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Голова ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південній залізниці - заступник начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області полковник поліції Пахомов Валерій Анатолійович про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Голови комісії з ліквідації - начальника Управління МВС України на Південній залізниці полковника міліції Сухини В.А. №170 о/с по особовому складу від 10 вересня 2015 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_2, старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук, з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів за п.64 "Г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 10 вересня 2015 року.

Поновити капітана міліції ОСОБА_2 з 11 вересня 2015 року на посаді старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук Управління МВС України на Південній залізниці.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення капітана міліції ОСОБА_2 з 11 вересня 2015 року на посаді старшого інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на станції Кременчук Управління МВС України на Південній залізниці.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 22 квітня 2016.

Суддя І.Г. Ясиновський