Справа № 815/504/16
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/504/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м.Одеса

14год. 00хв.

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1, в якій позивач просить суд визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №15 від 25.01.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, неправомірним і скасувати його; зобов'язати ГУДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, оскільки позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заява Позивача не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону. В повідомленні ГУ ДМС України в Одеській області зазначено, що позивач в 2010 році звертався до ГУ ДМС України в Одеській області під іншими установчими даними, а саме ОСОБА_1. Даний висновок не є обґрунтований, оскільки припершому зверненні прізвище позивача не було зазначено, при другому зверненні установчі дані були вказані з копії національного паспорту позивача. З вищевказаного і вбачається, що позивач при зверненні не приховував установчих даних, та не надавав вигаданих фактів.

Позивач виїжджав із країни походження через побоювання за своє життя та здоров'я, та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст.8, на який відповідач посилається, тобто на думку позивача у нього наявні умови, зазначені п.1 та п.13 ч.1 Закону, і саме тому заява про звернення за захистом в Україні не можє вважатися необґрунтованою. Зокрема, про обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я, свідчить причини виїзду Позивача. Позивач є громадянином Іраку. Під час проживання в Іраку, останній отримав анкету запрошення на співпрацю з терористичним угрупуванням «ІГІЛ». Побоюючись наслідків відмову у співпраці змушений був того же дня покинути країну походження, побоюючись за власне життя. Вказані обставини підтверджуються інформацією по країні походження Ірак, наведеною позивачем в адміністративному позові.

Отже, на думку позивача, спірне рішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Від представника позивача 14.04.2016 року за вх.. №9712/16 до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у запереченнях просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обставини, позивачем надано не було, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог, направлених на легалізацію його перебування в Україні, а не на отримання захисту.

Виїзд з країни громадянської належності зі слів заявника відбувся через наявне загострення соціально-політичної ситуації в регіоні постійного проживання ( Ірак, м. Багдад), а також через побоювання переслідування його з боку невідомих осіб, які сповідують іслам сунітського толку, через належність позивача до мусульман-шиїтів. Також, ще однією причиною виїзду з Іраку, іноземець назвав переслідування з боку терористичного управління «ІГІЛ». Разом з тим, його твердження стосовно можливого переслідування вважаються суперечливими та визнаються неправдоподібними. Так, під час анкетування шукач захисту вказав, що йому погрожували з угрупування «ІГІЛ», пов'язано це було з відмовою у співпраці, але в протоколі співбесіди він зазначив, що представник терористичного угрупування з ним навіть не контактували, заявник йшов по вулиці та випадково потрапив під стрілянину вчинену представниками угрупування «ІГІЛ». На Батьківщині у заявника залишились проживати близькі родичі, а саме: матір, бабуся та дідусь, яким нічого не загрожує. Ані заявник, ані його найближчі родичі не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Про це шукач захисту зазначив під час інтерв'ю.

Крім того, заявник звертався за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області 25.08.2010 року під іншими установчими даними ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, коли ним доводилася вигадана легенда переслідування та надавались відомості про те, що він та його родина були членами комуністичної партії і через це їх переслідують незнайомі люди. Також заявник зазначив, що виїхав з країни через те, що його матір дуже хвора і у неї був інфаркт, шукач захисту їхав з метою потрапляння до кращої економічної країни, де якісна медична допомога. Під час повторного звернення до Головного управління від 14.01.2016 року заявник вказав взагалі інші дані та іншу історію переслідування. Потрапивши на територію України повторно в серпні 2014 році на підставі студентської візи іноземець отримав посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 від 25.09.2014 року. Після закінчення терміну реєстрації зазначеної посвідки від 15.10.2015 року через деякий період він звернувся до Головного управління. Звернення за захистом відбулося лише після затримання заявника співробітниками ДМС України через те, що він перебував нелегально на території України протягом 3(трьох) місяців, порушуючи чинне українське законодавство. Зазначені факти вказують на зловживання процедурою отримання захисту та необґрунтованість клопотання в цілому.

За результатами розгляду заяви іноземця відповідачем було встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до іноземця смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини у разі повернення заявника на Батьківщину, в регіон його останнього проживання (пров. Анбар), відсутні збройні конфлікти.

На думку відповідача, наказ ГУ ДМС України в Одеській області №15 від 25.01.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання про розгляд клопотання представника позивача за відсутності представника ГУДМС України в Одеській області.

Відповідно до ч.4 ст.124 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Багдад (Ірак). За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт.

Позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою від 14.01.2016 року №6 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів особової справи №2016ОD0005 - Громадянин Іраку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Багдад (Ірак). За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Неодружений. Іноземець має середню освіту, вибув з країни громадянської належності в серпні 2014 року авіарейсом Багдад (Ірак) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). На територію України потрапив в серпні 2014 року (точної дати заявник не пам'ятає, так як загубив паспортний документ), легально, на підставі національного паспорту серії НОМЕР_2 та студентської візи. Причиною виїзду з країни громадянської належності зі слів заявника відбувся через наявне загострення соціально-політичної ситуації в регіоні постійного проживання (Ірак, м. Багдад), а також через побоювання переслідування його з боку невідомих осіб, які сповідують іслам сунітського толку, через заявникову належність до мусульман-шиїтів.

За результатами розгляду особової справи № 2016ОD0005 громадянина Іраку ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця, склавши Висновок від 25.01.2016р.

В обґрунтування висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вказано, що на підставі проведеного анкетування та інтерв'ю, встановлено, що причиною виїзду з країни громадянської належності зі слів заявника відбувся через наявне загострення соціально-політичної ситуації в регіоні постійного проживання (Ірак, м. Багдад), а також через побоювання переслідування його з боку невідомих осіб, які сповідують іслам сунітського толку, через заявникову належність до мусульман-шиїтів. Також, ще однією причиною виїзду з Іраку, іноземець назвав переслідування з боку терористичного угруповання «ІГІЛ». Разом з тим, його твердження стосовно можливого переслідування вважаються суперечливими та визнаються неправдоподібними. Так, під час анкетування позивач вказав, що йому погрожували з угрупування «ІГІЛ», пов'язано це було з відмовою у співпраці, але в протоколі співбесіди він зазначив, що представники терористичного угрупування з ним навіть не контактували, заявник йшов по вулиці та випадково потрапив під стрілянину вчинену представниками угрупування «ІГІЛ». Іноземець як шукач захисту не надав до Головного управління докази того, що йому дійсно загрожує небезпека, а також не привів жодної аргументації власних побоювань у разі повернення на Батьківщину, які б ґрунтувались на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на реальність ймовірних побоювань. На Батьківщині у заявника залишились проживати близькі родичі, а саме: матір бабуся та дідусь, яким нічого не загрожує, переслідувань вони не зазнають. Ані заявник, ані його найближчі родичі не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Про це шукач захисту зазначив під час інтерв'ю. В протоколі співбесіди заявник також вказав, що звернувся до міграційної служби через відсутність документів, тобто для легалізації його перебування в Україні. Крім того, заявник приховав факт звернення за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області від 25.08.2010 року під іншими установчими даними ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, коли ним доводилася вигадана легенда переслідування та надавались відомості про те, що він та його родина були членами комуністичної партії і через це їх переслідують незнайомі люди. Також заявник зазначив, що виїхав з країни через те, що його матір дуже хвора і у неї був інфаркт, шукач захисту їхав з метою потрапляння до кращої економічної країни, де якісна медична допомога. Під час повторного звернення до Головного управління від 14.01.2016 року заявник вказав узагалі інші дані та іншу історію переслідування. Потрапивши на територію України повторно в серпні 2014 році на підставі студентської візи іноземець отримав посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 від 25.09.2014 року. Після закінчення терміну реєстрації зазначеної посвідки від 15.10.2015 року через деякий період він звернувся до Головного управління. Звернення за захистом відбулося лише після затримання заявника співробітниками ДМС України через те, що він перебував нелегально на території України протягом 3 (трьох) місяців, порушуючи чинне українське законодавство.

Виїзд заявника на Батьківщину після того як управління міграційної служби в Одеській області прийняло рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно його справи № 10/166 від 22.09.2010 року, додатково підтверджує відсутність у шукача захисту обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевірка інформації по країні походження вказує на відсутність елементів загрози життю заявника, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з чим відповідач вважає, що заява ОСОБА_1 не обґрунтована.

Відповідно до ст. ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 15 від 25.01.2016 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивачу 01.02.2016р. було вручено повідомлення №5/1-31 від 25.01.2016р.

Не погодившись із означеним наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 15 від 25.01.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Суд не погоджується з правовою позицією позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту», - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч.12 ст.7 Закону № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч.ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону № 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил № 649 наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-звязку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.4.4 розділу IV Правил № 649, рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил № 649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

В адміністративному позові позивач вказує на необґрунтованість рішення №15 від 25.01.2016 року оскільки означене рішення було прийнято відповідачем без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення. Однак означені твердження позивача спростовуються матеріалами справи, зокрема наявною копією особової справи позивача, що була надана відповідачем.

Разом з чим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, звертаючись вдруге до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначає причину виїзду з країни громадянської належності через наявне загострення соціально-політичної ситуації в регіоні постійного проживання (Ірак, м. Багдад), а також через побоювання переслідування його з боку невідомих осіб, які сповідують іслам сунітського толку, через заявникову належність до мусульман-шиїтів, при цьому як вбачається з висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця від 22.09.2010 року справа №10/166 позивач зазначив, що він та його родина були членами комуністичної партії і через це їх переслідують незнайомі люди. Також заявник зазначив, що виїхав з країни через те, що його матір дуже хвора і у неї був інфаркт, шукач захисту їхав з метою потрапляння до кращої економічної країни, де якісна медична допомога.

Відповідно до протоколу співбесіди від 16.01.2016 року, ще однією причиною виїзду з Іраку, іноземець назвав переслідування з боку терористичного угруповання «ІГІЛ». Разом з тим, під час анкетування позивач вказує, що йому погрожували з угрупування «ІГІЛ», що пов'язано було з відмовою останнього у співпраці, однак згідно протоколу співбесіди від 25.01.2016 року позивач зазнає, що представники терористичного угрупування з ним навіть не контактували, заявник йшов по вулиці та випадково потрапив під стрілянину вчинену представниками угрупування «ІГІЛ».

Згідно протоколу співбесіди від 25.01.2016 року позивач вказав, що на Батьківщині залишились проживати близькі родичі, а саме: матір бабуся та дідусь, яким нічого не загрожує, переслідувань вони не зазнають. Ані заявник, ані його найближчі родичі не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. В протоколі співбесіди заявник також вказав, що звернувся до міграційної служби через відсутність документів, тобто для легалізації його перебування в Україні.

Як вбачається з особової справи позивача № 2016ОD0005, потрапивши на територію України повторно в серпні 2014 році на підставі студентської візи іноземець отримав посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 від 25.09.2014 року. Після закінчення терміну реєстрації зазначеної посвідки від 15.10.2015 року співробітниками ДМС України було затримано позивача через нелегальне перебування на території України, що зумовили звернення останнього до Головного управління з метою отримання статусу біженець, або особи яка потребує додаткового захисту, при цьому після закінчення дії посвідки протягом 3 (трьох) місяців позивач не звертався до управління з відповідною заявою, порушуючи чинне українське законодавство.

Крім того з особової справи позивача вбачається, а саме з анкети від 16.01.2016 року, що заявник протягом деякого часу перебував на території Туреччини. Згідно інформації по країні походження, Туреччина має відповідне законодавство про біженців та підпадає під визначення третьої безпечної країни відповідно до чинного законодавства.

Отже суд погоджується з висновками відповідача стосовно відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також позивач не наводить жодних фактів щодо можливості застосування до іноземця смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач не надав до суду доказів існування загрози його життя в країні громадянського походження, а також не привів жодної аргументації власних побоювань у разі повернення на Батьківщину, які б ґрунтувались на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть

В заяві позивач вказує, що проживав у Іраку, в м. Багдад та останні чотири роки в пров. Анбар. Його матір та бабуся з дідусем наразі проживають у Іраку та їхні права та свободи не порушуються.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій вбачається, що соціально-політична ситуація в Іраку є суттєво задовільною. Інформацією по країні походження підтверджується також можливість використання заявником альтернативи внутрішнього переміщення. Згідно ІКП http://news.liga.net/news/world/524871 1- armiya_iraka_osvobodila_ot_dzhikhadistov_dva_goroda.htm Назва статті: Армия Ирака освободила от джихадистов два города Дата: 07.03.2015 г. Зміст статті: Урядові війська Іраку і шиїтська міліція звільнила від терористів угруповання "Ісламська держава" два міста на півночі і заході країни. На півночі країни противники джихадистів успішно розвивають наступ на місто Тікріт, захоплений бойовиками "Ісламської держави" в червні 2014 року. Представники військових кажуть, що вони вже увійшли в місто Аль-Дур в десяти кілометрах на південь від Тікріта, повідомляє ВВС. Кореспондент британського інформагентства повідомляє, що чорні прапори терористів вздовж доріг змінюються державними, а солдати перестрілювалися з бойовиками, що засіли в укриттях. На заході країни іракські військовослужбовці взяли під контроль місто Ел'-Багдаді, який перебував при владі бойовиків угруповання "Ісламська держава" (ІГ) і розташований поблизу авіабази США. Як заявили представники Міноборони США, спецоперація проводилася за підтримки ВПС міжнародної коаліції проти "Ісламської держави", повідомляє ІТАР-ТАСС. Місто Ел'-Багдаді був обложений бойовиками ІГ протягом декількох останніх місяців і був узятий ними 12 лютого. До цього часу він залишався одним з небагатьох населених пунктів в провінції Анбар, що знаходяться під контролем іракських властей. Ел'-Багдаді був звільнений в результаті операції, яка почалася вранці 16 лютого в відповідь на спробу екстремістів атакувати іракську авіабазу ОСОБА_6, на якій розміщені понад 300 морських піхотинців США. Нагадаємо, раніше бойовики терористичного угрупування "Ісламська держава" (ІГ) важкої бойової технікою зрівняли з землею руїни стародавнього міста Калах, який відомий археологам як столиця стародавньої ассірійської держави.

Назва статті: В армії Ірану заявили, що відбили у "Ісламської держави" важливий населений пункт ..Дата: 21.10.2015 року. Зміст статті: В Іраку заявили, що урядові сили відбили у терористів угруповання "Ісламська держава" важливе місто Бейджи, який знаходиться на півночі від Багдада. Як повідомив прес-секретар Об'єднаного командування військ бригадний генерал ОСОБА_7 агентству Associated Press, у звільненні Бейджи брали участь як регулярна армія, так і воєнізовані народні формування, в першу чергу шиїтські. Державне телебачення Іраку теж повідомило про звільнення Бейджі та показало солдатів з іракськими прапорами посеред задимлених житлових кварталів. 6 жовтня іракська армія почала військову операцію зі звільнення міста Рамаді від бойовиків "Ісламського держави", і в перші за кілька місяців взяла під контроль частину даного населеного пункту. У Пентагоні підкреслили, що ісламісти значно підготувалися до оборони Рамаді. 13 червня уряд Іраку офіційно оголосило про початок масштабної військової операції з повернення контролю над західною провінцією Анбар, яка на даний момент знаходиться під владою бойовиків ІГ. У даній провінції розташовані такі великі міста, як Рамаді і Фаллуджа.

Отже, суд погоджується з позицією міграційного органу в тому, що, враховуючи перебування на Батьківщині позивача його близьких родичів (мати, бабусі та дідуся) яким нічого не загрожує, посилання ОСОБА_1 на побоювання перебувати в країні походження є безпідставними. Після проведених інтерв'ю та анкетування в особи не виявлено жодних ознак переслідування. Крім того, економічний стан країни не є підставами для звернення за захистом і не містять в собі відповідні ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Також суд звертає увагу, що з моменту приїзду в Україну після закінчення терміну дії посвідки, особа не зверталася за захистом, хоча мала таку можливість, її звернення було обумовлене затримкою співробітниками ДМС України у зв'язку з його нелегальним перебуванням на території України.

Варто відмітити, що згідно статті 5 Закону №3671-VI особі, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язок на звернення такої особи із відповідною заявою супроводжується певними часовими межами. Зокрема, в разі перетину державного кордону України в порядку, встановленому законодавством України, це п'ять робочих днів (частина перша цієї статті), а у випадку незаконного перетину - без зволікань, тобто за першої можливості, без необґрунтованих затримок. Однак вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до міграційної служби протягом встановленого судом часу позивачем не наведено та не надано, судом відповідно таких не встановлено.

При цьому відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про безпідставність та невмотивованість побоювань позивача в разі повернення в країну громадянської належності стати жертвою переслідувань, що відповідно і названо ним в адміністративному позові основною причиною втечі з Іраку.

25.01.2016 року за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону № 3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України, позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на його батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Натомість під час інтерв'ю позивач неодноразово стверджував, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами він не зазнавав.

Матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем викладено достатні аргументи та подані докази, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування оскаржуваного наказу.

Керуючись ч.4 ст.122, ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.М. Аракелян