Справа № 826/18439/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

20 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» Луньо Іллі Вікторовича, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання включити до реєстру акцептованих вимог кредиторів,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції винесене без надання обґрунтованої правової оцінки обставинам справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.04.2014 ОСОБА_2, наказом № 153-п прийнято на посаду радника голови правління ПАТ «КБ «Актив-Банк».

Постановою Правління Національного банку України від 02.09.2014 № 545 «Про віднесення ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №79 про запровадження з 03.09.2014 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду. Тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» запроваджено строком на три місяці з 03.09.2014 по 03.12.2014 включно.

Відповідно до наказу № 438-п від 18.09.2014 позивача звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23.12.2014.№ 838 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 24.12.2014 №158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ АКТИВ-БАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Шевченка Олександра Володимировича строком на 1 рік з 24.12.2014 по 23.12.2015 включно.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 30.09.2015 №179 «Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку», відкликано всі повноваження у ліквідатора ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» Шевченка Олександра Володимировича з 01.10.2015 та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» і делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» Луньо Іллі Вікторовичу з 01.10.2015.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29.01.2015 та додатковим рішенням від 20.02.2015 у цивільній справі №758/12893/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Актив-Банк» стягнуто з ПАТ «КБ «Актив-Банк» на користь позивача не виплачену заробітну плату в розмірі 177 679, 96 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 77 721, 62 грн. та компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 2 500,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.06.2015 вищезазначені рішення Подільського районного суду міста Києва від 29.01.2015 та 20.02.2015 залишені без змін.

Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 29.01.2015. Проте, у зв'язку із відкликанням банківської ліцензії ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК», 24.03.2015 державним виконавцем відділу ДВС Подільського РУЮ у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 31 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- стягнути з Фонду середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 342 889,50 грн. та 21 166,19 грн. компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати;

- визнати незаконною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду та Фонду при відшкодуванні коштів за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29.01.2015 року у справі № 758/12893/14-ц;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду включити вимоги ОСОБА_2 до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Актив-Банк» як такі, що підлягають задоволенню згідно до 2 черговості, що відповідає вимогам ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про стягнення з Фонду на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за період затримки розрахунку у розмірі 342 889,50 гривень та 21 166,19 гривень компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати є неналежним способом захисту прав, оскільки відповідно до імперативних приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в процедурі ліквідації не здійснюється примусове стягнення коштів з банку, що ліквідується, всі виплати за будь-якою заборгованістю банку здійснюються у межах та порядку здійснення ліквідаційної процедури. Уповноважена особа Фонду не допустила бездіяльності у відношенні визнання кредиторських вимог позивача, а рішення суду про зобов'язання включити кредиторські вимоги позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів не існує, тому правових підстав для внесення до реєстру акцептованих кредиторів змін відносно позивача у Уповноваженої особи Фонду немає. Суд першої інстанції також зазначив, що кредиторські вимоги позивача по заробітній платі включені Уповноваженою особою Фонду до другої черги. Інші суми не можуть бути віднесені до другої черги, оскільки не є виплатами щодо заробітної плати в розумінні ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Щодо вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб середнього заробітку за період затримки розрахунку у розмірі 342 889,50 грн та 21 166,19 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати варто зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законі в про працю України (далі - КЗпП) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III від 19.10.2000 (далі - Закон № 2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, у тому числі і заробітну плату (грошове забезпечення).

З аналізу викладених норм вбачається, що обов'язок з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати лежить на роботодавцеві. Матеріалами справи підтверджується, позивач працював у ПАТ «КБ «Актив-Банк», тобто роботодавцем позивача є саме ПАТ «КБ «Актив-Банк», а не Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, з якого позивач просить стягнути наведені вище кошти.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у позивача з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб трудових відносин не виникало, а тому у останнього відсутній обов'язок з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати.

Варто також звернути увагу на те, що компенсація втрати частини заробітної плати розраховується з урахуванням індексу інфляції (ст. 3 Закону № 2050-III). При цьому п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI зазначено, що під час тимчасової адміністрації не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на абз. 6 ч. 3 ст. Закону № 4452-VI, відповідно до якого шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством та страховими компаніями відповідно до умов договорів страхування (у разі їх укладення).

Колегія суддів вважає таке посилання позивача необґрунтованим, так як в уточненому позові було заявлено вимогу саме про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати, а не про відшкодування завданої шкоди.

За таких обставин підстав для стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заявлених позивачем сум немає, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів та зобов'язання відповідача-2 включити вимоги позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів на підставі рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суди першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративного суду. Однак, колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитись не може з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, ст. 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 № 2121-ІІІ передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону № 4452-VІ, ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 16 лютого 2016 року по справі № 826/2043/15.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 12 ГПК господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

За таких обставин, даний спір в частині позовних вимог щодо включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, так як по своїй суті є спором про майнові вимоги до банку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 КАС постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 157 КАС передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За наведених обставин провадження у даній справі в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів та зобов'язання відповідача-2 включити вимоги позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів на підставі рішення суду підлягає закриттю, так як ці вимоги мають розглядатися за правилами, встановленими ГПК.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 197, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 грудня 2015 року скасувати, а провадження у справі закрити в частині позовних вимог про: визнання незаконною бездіяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» Луньо Іллі Вікторовича при відшкодуванні коштів за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29.01.2015 року у справі № 758/12893/14-ц; зобов'язння Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» Луньо Іллі Вікторовича включити вимоги ОСОБА_2 до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Актив-Банк».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.