Справа № 826/1162/16
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1162/16 Головуючий у 1-й інстанції: Огурцов О. П. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи Публічне акціонерне товариство «УКРІНБАНК», ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування постанови від 24.12.2015 № 934 та рішення від 24.12.2015 №239, зобов'язання вчинити дії, за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконною та скасування постанови Правління НБУ № 934 від 24.12.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» до категорії неплатоспроможних», визнання незаконним та скасування рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 239 від 24.12.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УКРІНБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Просив зобов'язати Національний банк України надати термін в 95 днів для відновлення платоспроможності Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» та звернути рішення до негайного виконання.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016 року задоволено всі позовні вимоги, окрім негайного виконання рішення.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням сторони та третя особа ПАТ «УКРІНБАНК» подали апеляційні скарги, посилаючись на те, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права.

В засідання з'явилися учасники процесу.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили суд задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі. Щодо інших апеляційних скарг, просили відмовити в їх задоволенні.

Представники НБУ підтримали свою апеляційну скаргу та скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представники Фонду гарантування вкладів фізичних осіб також підтримав свою скаргу та апеляційну скаргу НБУ, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник Фонду вказав, що прийняття рішення про початок здійснення тимчасової адміністрації є похідним від прийняття постанови Правління НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, яким та наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому виходив з того, що при прийнятті оскаржуваної постанови № 934 від 24.12.2015 не було дотримано строку для віднесення проблемного банку до категорії неплатоспроможних та прийнято вказане рішення за 95 днів до спливу строку наданого чинним законодавством банку віднесеному до категорії проблемних для приведення своєї діяльність у відповідність із вимогами законодавства. Та, враховуючи те, що рішення № 239 від 24.12.2015 було прийнято Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови НБУ № 934 від 24.12.2015 протиправність якої встановлена судом, наявні підстави визнання незаконним та скасування рішення № 239 від 24.12.2015.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є акціонером ПАТ «Український інвестиційний банк» та власником простих іменних акцій ПАТ «УКРІНБАНК».

22.09.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 622/БТ «Про запровадження особливого режиму контролю за діяльністю ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРІНБАНК» та призначення куратора», відповідно до якої запроваджено особливий режим контролю до 21.11.2015 та призначено куратора.

01.10.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 659/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» до категорії проблемних», якою віднесено ПАТ «УКРІНБАНК» до категорії проблемних до 180 днів та встановлено з дня цієї постанови та до закінчення зазначеного строку обмеження відповідно до переліку викладеного в пункті 2 резолютивної частини постанови.

24.12.2015 Правлінням НБУ прийнято постанову № 934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» до категорії неплатоспроможних» відповідно до п. 1 та 2 резолютивної частини якої віднесено ПАТ «УКРІНБАНК» до категорії неплатоспроможних та визнано такими, що втратили чинність постанови Правління НБУ № 622/БТ від 22.06.2015 та №659/БТ від 01.10.2015.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правлінням НБУ прийнято постанову №934 від 24.12.2015 прийнято рішення №239 від 24.12.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УКРІНБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», яким розпочато процедуру виведення ПАТ «УКРІНБАНК» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 25.12.2015 по 24.03.2014, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «УКРІНБАНК» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Білій Ірину Володимирівну строком на три місяці з 25.12.2015 по 24.03.2014.

ОСОБА_2 не погоджуючись з постановою Правління НБУ № 934 від 24.12.2015 та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 239 від 24.12.2015 звернувся до суду.

Вказує на факт порушення його прав передбачених ст. 25 Закону України «Про акціонерні товариства» на отримання дивідендів, участь в управлінні справами банку, розпорядження своїми акціями, отримання у разі ліквідації банку частини його майна або вартості частини його майна тощо, тобто порушення його корпоративних прав акціонера (учасника) господарського товариства.

Враховуючи приписи ст. 55 Конституції України, та те, що прийняття оскаржуваної постанови НБУ стосується прав та інтересів позивача як особи, яка на момент їх прийняття була власником простих іменних акцій ПАТ «УКРІНБАНК», то позивач має право на судовий захист, передбачене ч. 1 ст. 6 КАС України.

Також, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», так як позивач обґрунтовує позовні вимоги наявністю факту порушення корпоративних прав акціонера (учасника) господарського товариства, він наділений правом на звернення до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва.

Разом з тим, слід зауважити, що Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 за № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 не тільки не обмежено право акціонера товариства на звернення до суду, а й викладено положення щодо того, що порядок судового захисту порушених будь-ким, у тому числі й третіми особами, прав та охоронюваних законом інтересів акціонерного товариства, які не можуть вважатися тотожними простій сукупності індивідуальних охоронюваних законом інтересів його акціонерів, визначається законом.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці наголошує, що обов'язок ефективного здійснення захисту прав державою передбачає також позитивний обов'язок держави гарантувати ефективне і справедливе розв'язання в національних судах будь-яких спорів між приватними особами, в тому числі спорів, пов'язаних із захистом інтересів акціонера, спрямованих на задоволення його легітимного прагнення щодо отримання правомірної вигоди від його корпоративних прав (Sovtransavto v. Ukraine, №48553/99, § 96; Chadzitaskos and Franta v. The Czech Republic, №7398/07, 31244/07, 11993/08 and 3957/09, §48.

Право власності, відповідно до рішень Суду, не обмежується правом власності на фізичні речі та передбачає, що право вимоги, законний інтерес та правомірне очікування особи, до яких, зокрема, належать інтереси, що обумовлені корпоративними правами акціонера, також повинні отримати прямий ефективний захист (Beyeler v. Italy, №33202/96, §100; Рипсе Hans Adam II de Liechtenstein v. Germany, №42527/98, §83.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги НБУ про те, що позивач не має права на оскарження рішень, дій або бездіяльності Національного банку або його посадових осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року № 679-XIV, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до абзаців 4, 19 п. 1 ч. 1 ст. 15 Закону № 679-XIV Правління НБУ приймає рішення: щодо банківського регулювання та нагляду; про застосування заходів впливу (санкцій) до банків та інших осіб, діяльність яких перевіряється Національним банком України відповідно до законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно зі ст. 55 Закону № 679-XIV, Головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. НБУ здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. НБУ здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. НБУ не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у таких формах, зокрема, адміністративне регулювання здійснюється щодо реєстрації банків і ліцензування їх діяльності; встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків; застосування санкцій адміністративного чи фінансового характеру; нагляд за діяльністю банків; надання рекомендацій щодо діяльності банків.

Згідно з абз. 19 та 25 ч. 1 ст. 15 зазначеного Закону Правління Національного банку приймає рішення про застосування заходів впливу (санкцій) до банків та інших осіб, діяльність яких перевіряється Національним банком відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та інших законів України; про віднесення банку до категорії проблемних або неплатоспроможних.

Пунктом 12 частини 1 статті 73 Закону № 2121-III встановлено, що у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать, у томі числі, віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

Частинами 6-9 ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що проблемний банк у строк до 180 днів зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

Проблемний банк зобов'язаний у строк до семи днів повідомити Національний банк України про заходи, які він вживатиме з метою приведення своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, та на вимогу Національного банку України повідомляти його про хід виконання цих заходів.

Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Національний банк України зобов'язаний не пізніше ніж через 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до пункту 1 постанови Правління НБУ № 659/БТ від 01.10.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» ПАТ «УКРІНБАНК» до категорії проблемних» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів.

Отже, законодавством регламентовано повноваження НБУ здійснювати нагляд за банками та в разі виявлення порушення ними вимог чинного законодавства - застосовувати до заходи впливу, різновидами яких є віднесення банку до категорії проблемних та визнання банку неплатоспроможним.

При цьому, правовою підставою для віднесення банку до категорії проблемних є встановлення НБУ факту вчинення ним ризикової діяльності, а підставою для визнання банку неплатоспроможним - невиконання ним у межах установленого законодавством, а саме ч. 7 ст. 75 Закону № 2121-ІІІ, семиденного строку свого обов'язку щодо повідомлення НБУ про заходи, які він вчинятиме з метою приведення своєї діяльності у відповідність з вимогами законодавства, та невжиття ним таких заходів.

Як встановлено судом, ПАТ «УКРІНБАНК» здійснювались заходи з метою приведення своєї діяльність у відповідність із вимогами законодавства.

ПАТ «УКРІНБАНК» листом від 08.10.2015 №4228/0/2-15 надав НБУ План заходів щодо приведення діяльності у відповідність до вимог законодавства та План фінансового оздоровлення/програму капіталізації ПАТ «УКРІНБАНК» на період з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року, яким передбачалось введення від інвестора Radical Ventures LTD коштів в сумі 21 млн. дол. США для підтримання ліквідності банку.

На виконання плану заходів щодо приведення діяльності ПАТ «УКРІНБАНК» у відповідність до вимог законодавства та Плану фінансового оздоровлення/програми капіталізації, ПАТ «УКРІНБАНК» було укладено з інвестором договір позики від 24.11.2015, який 30.11.2015 був поданий до НБУ для реєстрації.

Листом від 30.11.2015 №5131/1/2-15 ПАТ «УКРІНБАНК» звернувся до НБУ щодо перенесення строків залучення коштів від інвестора в сумі 500 млн. грн. та усунення порушення значення нормативу миттєвої ліквідності (Н4) до 01.01.2016 в зв'язку з необхідністю реєстрації Договору позики від 24.11.2015.

Національний банк України зареєстрував 14 грудня 2015 року за № 18891 Договір позики від 24 листопада 2015 року № б/н щодо залучення ПАТ «УКРІНБАНК» від Radical Ventures LTD коштів у сумі 21 млн. доларів США.

НБУ посилається на те, що згідно з договором датою одержання ПАТ «УКРІНБАНК» коштів є 23 грудня 2015 року.

Враховуючи, що станом на 24 грудня 2015 року кошти від інвестора до ПАТ «УКРІНБАНК» не надійшли, НБУ прийнято постанову № 934 від 24.12.2015 року.

Повідомлення про вказаний договір надано в судовому засіданні та приєднано до матеріалів справи. Однак, вказаний документ не містить тексту договору чи його копії з підписами сторін, що позбавляє можливості перевірити інформацію що згідно договору датою одержання ПАТ «УКРІНБАНК» коштів є 23 грудня 2015 року.

На підставі даного повідомлення не можна встановити наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги апелянта НБУ, відповідно до ст. 69 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, відповідачі не надали доказів, які б підтверджували наявність порушень банківського законодавства ПАТ «УКРІНБАНК» і доказували правомірність прийнятої НБУ постанови №934.

Стаття 75 Закону № 2121-ІІІ, передбачає, що 180 днів - це максимально можливий строк, у межах якого НБУ зобов'язаний вирішити питання щодо неплатоспроможності банку.

Апелянтами-відповідачами та третьою особою в апеляційних скаргах як доводом вказано про те, що НБУ протягом 180 днів з дня віднесення Банку до категорії проблемних має право прийняти рішення при визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Тобто, наголошують що вказана норма не містить імперативного припису стосовно того, що те чи інше рішення може бути прийнято НБУ виключно після спливу 180-денного строку.

Як встановлено, вказаний строк надається банку для приведення своєї діяльність у відповідність із вимогами законодавства.

Слід зауважити, що нормативна конструкція ч. 6 ст. 75 Закону, яка виражена у словосполученні «у строк до 180 днів» означає, що зобов'язання проблемного банку привести свою діяльність у відповідність із вимогами законодавства повинно бути виконано ним у будь-який момент, але не пізніше дня спливу шестимісячного строку.

Наведений строк є законодавчою гарантією для проблемного банку від потенційних протиправних дій та рішень Національного банку як державного владного суб'єкта.

Натомість ч. 8-9 ст. 75 цього Закону допускають протилежну фактичну і правову ситуацію, оскільки нормативні конструкції цих приписів, які виражені у словосполученнях «протягом 180 днів з дня...» та «не пізніше ніж через 180 днів», передбачають прийняття НБУ рішень щодо проблемного банку ще до того, як він приведе свою діяльність у відповідність до вимог законодавства.

Таким чином, приписи частин шостої, восьмої та дев'ятої статті 75 Закону є нечіткими, неузгодженими і непередбачуваними у застосуванні, адже допускають декілька варіантів юридично значимої поведінки суб'єктів правовідносин та множинне розуміння їх прав та обов'язків, що є порушенням принципу правової визначеності.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості та однозначності правових норм, зокрема передбачуваності (прогнозованості) законодавчої політики в соціальній сфері та стабільності правових норм як відсутності частого внесення змін до нормативно-правових актів. Тож правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій та правовідносин, що виникають.

Цей принцип має широке застосування у практиці Європейського Суду з прав людини.

У справі «Новік проти України» (18.12.2008 р.) Суд зробив висновок, що «надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля».

Відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб'єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

Правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням використовується у публічно-правовій галузі фінансового права, під дію якого підпадає й діяльність НБУ у частині здійснення банківського нагляду.

У справі «Щокін проти України» Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Колегія суддів зазначає, що вирішення питання щодо неплатоспроможності банку у визначений 180-денний строк покладений на розсуд контролюючого органу, виходячи з необхідності забезпечення безпеки та фінансової стабільності банківської системи, захисту інтересів вкладників і кредиторів.

На думку колегії суддів, при прийнятті постанови № 934 від 24.12.2015 не було враховано, що банком вчинялися дієві заходи, які дійсно вказують на усунення ознак ризикової діяльності ПАТ «УКРІНБАНК» та приведення в норму його ліквідності.

Банком вчинялися ефективні заходи, спрямовані на поліпшення фінансового стану ПАТ «УКРІНБАНК», а наявність часу у 180 днів давало можливість усунення всіх порушень, причин і умов, що призвели до погіршення фінансового стану, проведення ефективних заходів щодо погашення кредитної заборгованості позичальниками банку з метою отримання ресурсів для своєчасного виконання банком своїх зобов'язань.

Оскільки в даному випадку ПАТ «УКРІНБАНК» було повідомлено НБУ про заходи, які ним вчиняються для приведення діяльності Банку у відповідність до вимог законодавства, та вжиття таких дієвих заходів, дає підстави вважати про передчасне прийняття рішення НБУ щодо неплатоспроможності Банку через 85 днів після визнання його проблемним. Так як у ПАТ «УКРІНБАНК» ще був час для реалізації названих заходів, вжиття інших для приведення діяльності Банку у відповідність до вимог законодавства, плану фінансового оздоровлення/програми капіталізації Банку та стабілізації його діяльності.

Вказане в сукупності є підставою для визнання такої постанови протиправною.

Рішення № 239 від 24.12.2015 було прийнято Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління НБУ № 934 від 24.12.2015 та відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка зобов'язує Фонд розпочати процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Враховуючи те, що вказану постанову НБУ визнано протиправною, то рішення № 239 від 24.12.2015 теж підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «УКРІНБАНК» вказується, що надавши термін в 95 днів для відновлення платоспроможності Банку, суд втрутився в дискреційні функції НБУ та перейняв на себе його повноваження.

Так, п. 2 ч. 4 ст. 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти певне рішення, і це прямо вбачається з п. 2 ч. 4 ст. 105 та п. 3 ч. 2 ст. 162 КАС України.

При цьому аналіз зазначених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

У випадку невиконання обов'язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення. Це цілком узгоджується з положеннями п. 2 ч. 4 ст. 105, п. 3 ч. 2 ст. 162 КАС України.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм Кодексу.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов'язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції повинен був зазначити в резолютивній частині рішення про задоволення позову в повному обсязі, та не міг розглядати клопотання про допущення постанови до негайного виконання як позовну вимогу та на підставі цього задовольнити позов частково.

Постанова - письмове рішення суду в адміністративній справі, у якому вирішуються вимоги адміністративного позову (п. 12 ч. 1 ст. 3 КАС України), тобто є вирішення судом спору по суті.

Відповідно до п. 9, 10. Постанови Пленуму ВАСУ від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», у мотивувальній частині рішення суд також повинен викласти підстави звернення рішення до негайного виконання у випадках, передбачених законодавством.

Резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції, а тому повинна містити чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, апеляційної чи касаційної скарги.

Резолютивна частина судового рішення, за загальним правилом, повинна містити: висновок суду про задоволення позову (клопотання, подання), апеляційної чи касаційної скарги повністю або частково чи відмову в його (її) задоволенні повністю або частково, чи залишення його (її) без задоволення; висновок суду по суті вимог; розподіл судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили та його оскарження; встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

У рішеннях про часткове задоволення позовних вимог суд повинен зазначити про залишення без задоволення решти вимог.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 161 КАС України під час прийняття постанови суд за наявності підстав вирішує питання про допуск її до негайного виконання.

У разі відмови в задоволенні клопотання про допуск судового рішення до негайного виконання суд у мотивувальній частині повинен викласти свої доводи про відсутність таких підстав.

Із підстав, передбачених ч. 2 ст. 256 КАС України, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за власною ініціативою суду допускається негайне виконання постанови шляхом зазначення про це у її резолютивній частині або постановлення відповідної ухвали.

Згідно п. 13.5 Постанови Пленуму ВАСУ від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», розглядаючи заперечення на інші ухвали, викладені в апеляційній скарзі на постанову суду першої інстанції, апеляційний суд повинен зазначити про це в описовій та мотивувальній частинах судового рішення, а результат перевірки - у резолютивній.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність доводів ОСОБА_2 та відповідність постанови суду першої інстанції всім вимогам що застосовуються до форми та змісту судового рішення в адміністративній справі. Воно є гранично повним, зрозумілим, чітким, містить вступну, описову, мотивувальну і резолютивну частини із зазначенням у них необхідної інформації, даних та висновків.

Відповідно до практики Європейського Суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи (рішення "Руїз Торіха проти Іспанії").

Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення у справі "Артіко проти Італії"). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення у справах "Дюлоранс проти Франції").

У урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для зобов'язання НБУ надати термін в 95 днів для відновлення платоспроможності ПАТ «УКРІНБАНК», що в розуміння статті 6 Конвенції є ефективним відновлення порушеного права.

Таким чином, дослідивши всі доводи апеляційних скарг апеляційний суд вважає їх безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи, не узгоджуються з приписами чинного законодавства та не можуть бути прийняті до уваги.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позову, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи Публічне акціонерне товариство «УКРІНБАНК», ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування постанови від 24.12.2015 № 934 та рішення від 24.12.2015 №239, зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 19.04.2016 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.