Справа № 2а-1381/10/0770
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 квітня 2016 рокум. Ужгород№ 2а-1381/10/0770

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С. А.

при секретарі судових засідань - Приходько Т.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивач - не з'явився;

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Ліуш Б.Б

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до суд з позовною заявою до Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області (далі - відповідач), якою просить: 1) скасувати податкове повідомлення-рішення № 5/17-2//1199 від 03.02.2010 року по донарахування податку на додану вартість у сумі 132 729,00, з яких 88 486,00 грн. - за основним платежем та 44 243,00 - штрафних (фінансових) санкцій; 2) скасувати податкове повідомлення-рішення № 6/17-2//1200 від 03.02.2010 року по донарахуванню податку з доходів фізичних осіб в сумі 33 182,25 грн.; 3) скасувати рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законодавства в сфері регулювання обіг готівки в сумі 1 822 285,00 грн.; 4) скасувати рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 38,70 грн. за порушення порядку патентування; 5) скасувати рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій № 32-22-00-/1049 від 30.01.2010 року в сумі 65 440,20 грн. за порушення в сфері валютного регулювання та валютного контролю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає прийняті податкові повідомлення-рішення неправомірними, необґрунтованими та такими, що прийняті всупереч вимогам чинного законодавства України і підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та просив суд задовольнити позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову з мотивів наведених у письмових запереченнях. Оскаржувані податкові повідомлення-рішення вважає законними та прийнятими у відповідності до вимог чинного законодавства України. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та подані сторонами документи, об'єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що Ужгородською міжрайонною державною податковою інспекцією у Закарпатській області було проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктом підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 за період з 08.06.2007 року по 30.09.2009 року.

За наслідками проведеної перевірки складено Акт за № 3/17-2/НОМЕР_1 від 22.01.2010 року (а.с.7-23), далі - акт перевірки.

Згідно акту перевірки, відповідачем встановлені наступні порушення позивачем норм законодавства:

1) ст.13 розділу VІ Інструкції «Про оподаткування доходів фізичних осіб від заняття підприємницькою діяльністю» затвердженої наказом ГДПІ України від 21.04.1993 року №12 в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб в загальній сумі 33 182,25 грн.;

2) п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3 та п.9.4 ст.9 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 року в результаті чого донараховано ПДВ у сумі 88 486,00 грн. у томі числі у періодах

3) п.п. «г» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», в результаті чого проведено розрахунки в іноземній валюті між резидентами на території України без додержання індивідуальної ліцензії Національного банку України в сумі 135 00,00 дол. США, що становить 65 440,20 грн.

4) вимог п.3.1, 3.2, 3.3 ст.3 закону України від 23.03.1996 року № 98/96 «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності», несплату торгового патенту на суму 19,35 грн.

5) п.п.1.2 п.1 та п.п.2.6 п.2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637, в результаті чого встановлено не оприбутковану готівку в сумі 364 457,00 грн.

На підставі вказаного акту та встановлених порушень відповідачем прийнято податкові повідомлення рішення, що і є предметом оскарження по даній справі.

Як вбачається зі змісту Акту перевірки та заперечень Відповідача вищенаведені порушення обґрунтовуються зібраними податковим органом під час перевірки копіями «розписок» про отримані ОСОБА_4 кошти від СПД -ФО - ОСОБА_5

На думку Відповідача, копіями вказаних «розписок» підтверджується отримання позивачем, як суб'єктом підприємницької діяльності, що перебуває на спрощеній системі оподаткування готівкових коштів в загальній сумі 599510 грн. у ІІІ кварталі 2008 року, та те що відповідні кошти повинні бути враховані в загальній сумі виручки відповідно до Указу Президента за № 727/98 від 03.07.1998 року.

Згідно вимог статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 року № 727/98 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для таких суб'єктів малого підприємництва, зокрема: фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Таким чином з'ясуванню та обов'язковому доказуванню в даній справі є встановлення фактів здійснення Позивачем господарських операцій з продажу (товарів, робіт, послуг) та отримання за вказані операції грошових коштів на розрахунковий рахунок або (та) касу у 2008 році.

Дослідивши надані суду докази, а саме „розписки" (а.с.57-58), суд констатує наступне. Суду надано копії сторінок з блокноту, на яких від руки виконано записи про отримання грошових коштів із зазначенням суми, грошової одиниці, дати, в окремих записах зазначено словосполучення - „получено на матеріали", „на зарплату", „за роботу" та підпис в нерозбірливій формі. При цьому у вказаних „розписках" не зазначено ані дані особи, яка передавала кошти, ані дані особи, що отримувала кошти. Також в них відсутня будь-яка інформації про правочин в межах якого або на виконання якого передавались вказані кошти.

В силу вимог ст. 69, 70, 79 Кодексу адміністративного судочинства України, надані копії „розписок" не містять відомостей про обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення Відповідача та не містять інформацію щодо предмету доказування, тобто є неналежними та не допустимими та не беруться судом до уваги.

Матеріалами справи встановлено, що 13 травня 2008 року між позивачем та приватним підприємцем ОСОБА_5 був укладений договір на виконання ремонтно-будівельних робіт.

Відповідно до пояснень позивача, згідно вказаного договору в 2008 році ним було отримано від ФОП ОСОБА_5 в якості оплати за виконані ремонтно-будівельні роботи грошові кошти готівкою в загальному розмірі 235053,00 грн., які ним записом від 16.10.2008 року відображено в книзі обліку доходів та витрат.

Факт відображення в книзі обліку доходів та витрат грошових коштів отриманих від ФОП ОСОБА_5, в загальному розмірі 235053,00 грн. підтверджується наданою копією книги обліку доходів та витрат, відповідає обставинам встановленим актом перевірки (ст. 13 Акту), та фактично не заперечується відповідачем.

Також, в силу ч. 1 ст. 72 КАС України, суд вважає встановленими та такими, що не доказуються обставини з приводу фактичних розрахунків між ФОП ОСОБА_5, та позивачем за договором від 13.05.2008 року на виконання ремонтно-будівельних робіт, оскільки вказані обставини встановленні рішенням Господарського суду Закарпатської області від 06 грудня 2010 року по справі № 15/57, яке набрало законної сили.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення господарських операцій Позивачем та отримання ним за вказані операції грошових коштів у 2008 році від ФОП ОСОБА_5 в загальному розмірі 599510 грн., а відповідні висновки викладені в Акті перевірки фактично є припущенням Відповідача, яке не підтверджується належними та допустимими доказами.

Відповідно, висновок Відповідача про досягнення Позивачем в ІІІ кварталі 2008 року загальної суми виручки в розмірі 548058,00 грн. та виникнення в нього обв'язку переходу на загальну систему оподаткування є хибним, не відповідає фактичним обставинам та не підтверджується матеріалами справи.

Оскільки судом встановлено помилковість висновків відповідача, щодо втрати позивачем права знаходження на спрощеній системі оподаткування та виникнення у нього обв'язку перейти на загальну систему оподаткування то відповідно прийняті податкові повідомлення рішення про донарахування податку на додану вартість - від 03.02.2010 р. за № 5/17-2/НОМЕР_1, податку на доходи фізичних осіб - від 03.02.2010 р. за № 6/17-2/НОМЕР_1, штрафних санкцій за не оприбуткування готівки 03.02.2010 р. за № 3/17-2/НОМЕР_1 є протиправними та підлягають скасуванню.

Стосовно рішення Відповідача про застосування штрафних (фінансових) санкцій № 32-22-00-/1049 від 30.01.2010 року в сумі 65 440,20 грн. за порушення в сфері валютного регулювання та валютного контролю, суд при вирішенні питання щодо його правомірності виходить з наступного.

Національний банк України є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів; забезпечує виконання уповноваженими банками функцій щодо здійснення валютного контролю згідно з цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України, що передбачено п. 1.2 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 8 лютого 2000 року N 49 (Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93).

Статтею 44 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

Відповідно до п. 1 ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 Національний банк є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України.

Відповідно до пп. «д» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Зокрема, індивідуальної ліцензії потребують такі операції, як використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України ( ст.6 Декрету КМУ № 15-93).

Згідно з абз. 3 п. 2 ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються такі міри відповідальності (фінансові санкції): за здійснення операцій з валютними цінностями, що потребують одержання ліцензій Національного банку України згідно з пунктом 4 статті 5 цього Декрету, без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України - штраф у сумі, еквівалентній сумі зазначених валютних цінностей, перерахованій у валюту України за обмінним курсом Національного банку України на день здійснення таких операцій.

Санкції, передбачені цим пунктом, застосовуються Національним банком України та за його визначенням - підпорядкованими йому установами. Оскарження дій щодо накладення стягнень провадиться у судовому порядку.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право на застосування санкцій передбачених статтею 16 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" закріплене виключно за Національним банком України та за його визначенням - за підпорядкованими йому установами.

Відповідно до п. 3 Указу Президента України від 27 червня 1999 року N 734/99 "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" санкції, передбачені статтею 2 цього Указу та пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", застосовуються Національним банком України до банків та інших фінансово-кредитних установ, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України. Оскарження рішень про застосування фінансових санкцій здійснюється в судовому порядку.

Пунктом 3.1 Положення про валютний контроль, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 8 лютого 2000 № 49, визначено, що санкції, передбачені статтею 2 Указу Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства", пунктом 2 статті 16 Декрету, застосовуються Національним банком до банків, інших фінансових установ та національного оператора поштового зв'язку, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України.

Виходячи з аналізу зазначених норм, суд приходить до висновку, що положення Указу Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" та Положення про валютний контроль, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 8 лютого 2000 № 49, якими органи державної податкової служби наділено повноваженнями застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», не підлягають застосуванню, оскільки, врегульовуючи по-іншому питання, які вже були врегульовані законом (Декретом, виданим у межах повноважень, наданих Законом України від 18 листопада 1992 року № 2796-XII "Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання"), Указ та Положення суперечать обмеженням, встановленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції та необґрунтовано створюють протиріччя в правовому регулюванні відносин.

Вказана правова позиція також висловлена в Постанові Верховного суду України від 07.02.2012 в справі № 21-904а10 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Крим Інтеройл" до державної податкової інспекції в м. Керчі Автономної Республіки Крим про визнання недійсними податкових повідомлень - рішень.

Згідно з частиною 1 статті 244 - 2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Виходячи з встановлених фактичних обставин даної справи суд не вбачає підстав для відступу від зазначеної правової позиції Верховного Суду України.

Враховуючи те, що п. 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» чітко визначено компетентний орган, який здійснює застосування фінансових санкцій за порушення ст.5 цього Декрету, та не передбачає множинного тлумачення своїх положень, а також те, що зазначений Декрет КМУ має силу закону, тобто вищу юридичну силу, аніж Указ Президента України та Постанова Правління НБУ, суд вважає, що застосування до ОСОБА_4 штрафних (фінансових) санкцій за рішенням № 32-22-00-/1049 від 30.01.2010 року в сумі 65 440,20 грн. Ужгородською МДПІ даному випадку не належить до її компетенції, а тому таке рішення відповідача є протиправним.

З приводу податкового повідомлення-рішення від 03.02.2009 року за № 8/17-2//1202 судом встановлено, що останнє, рішенням Ужгородської МДПІ від 09.04.2010р. за № 1649/10/10-012 частково скасоване в частині застосування 19,35 грн. штрафної санкції за порушення законодавства про патентування.

Згідно до Закону України від 21.12.2000 р. № 2181-III „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами„ (чинний на момент існування правовідносин), а саме пп. 6.4.1. п.6.4. ст. 6 податкове повідомлення або податкові вимоги вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган скасовує або змінює раніше прийняте рішення про нарахування суми податкового зобов'язання (пені і штрафних санкцій) або податкового боргу внаслідок їх адміністративного оскарження. Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення рішення відповідно до норм податкового законодавства є відкликаним не встановлює для позивача жодних права та обов'язків і в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3. ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідачем не доведено правомірність винесення ним оскаржуваних податкових повідомлень рішень, а тому суд приходить до висновку, що позов з врахуванням вищевикладених обставин та встановлених судом доказів підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 11, 17, 94, 160, 161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області № 5/17-2//1199 від 03.02.2010 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області № 6/17-2//1200 від 03.02.2010 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій № 7/17-2//1201 від 03.02.2010 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій № 32-22-00-/1049 від 30.01.2010 року.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяC.А. Гебеш