Справа № 825/2618/13-а
Суддя: Кобилянський М.Г.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" квітня 2016 р. м. Київ К/800/46814/15

К/800/47108/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді: Кобилянського М.Г.,

суддів: Амєліна С.Є., Іваненко Я.Л.,

секретар судового засідання: Шаманська І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за касаційними скаргами Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області та Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової адміністрації в Чернігівській області «Про звільнення ОСОБА_1.» від 22 травня 2008 року № 116-о, поновити його на займаній посаді з 22 травня 2008 року, стягнути з відповідача на його користь грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2015 року змінено постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року в частині дати поновлення позивача на посаді - замість дати « 23.05.2008 року» зазначено дату « 22 травня 2008 року», справу в частині оплати вимушеного прогулу позивача направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

28 березня 2015 року позивач остаточно уточнив позовну вимогу про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, просив стягнути з відповідача грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу в розмірі 207 383,33 грн (за період з 22 травня 2008 року по 22 червня 2015 року).

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 22 травня 2008 року по 5 вересня 2013 року в розмірі 111 875,28 грн за вирахуванням обов'язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року з урахуванням виправлень, внесених ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року, постанову суду першої інстанції змінено, виклавши абзаци перший та другий у новій редакції. Позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 22 травня 2008 року по 22 червня 2015 року в розмірі 207 383,33 грн за вирахуванням обов'язкових платежів. Виключено з резолютивної частини постанови абзац четвертий.

У касаційній скарзі Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і постановити нове судове рішення, яким змінити розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

У касаційній скарзі Чернігівська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, або направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційних скарг, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин у справі, у межах, визначених частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги першого відповідача та задоволення касаційної скарги другого відповідача.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, прийшов до висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 22 травня 2008 року по 5 вересня 2013 року в розмірі 111875,28 грн (1328 днів вимушеного прогулу х 85,51 грн середньоденного грошового забезпечення - 1682 грн, які були виплачені при негайному виконанні постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року).

Апеляційний суд, змінюючи постанову суду першої інстанції, виходив з того, що суд першої інстанції неправильно визначив кількість днів вимушеного прогулу (1329 днів, а не 1328) та суму грошового забезпечення, тому на користь позивача підлягає стягненню грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 22 травня 2008 року по 22 червня 2015 року в розмірі 207 383,33 грн (без урахування раніше виплаченої суми 1682 грн в порядку негайного виконання постанови суду).

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (далі - Закон № 565-ХІІ).

Статтею 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, відповідно до пункту 24 якого (в редакції, чинній на час розгляду справи у суді) у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до статті 2 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року, зміненою постановою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2015 року, визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової адміністрації в Чернігівській області «Про звільнення ОСОБА_1.» від 22 травня 2008 року № 116-о, поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділення боротьби з суб'єктами господарювання, що мають ознаки фіктивності, відділу податкової міліції Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції з 22 травня 2008 року. Постанову суду допущено до негайного виконання в частині поновлення на посаді та в межах суми стягнення грошового забезпечення за один місяць на користь ОСОБА_1 в розмірі 1682 грн.

Постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі виконана відповідачем шляхом прийняття наказу лише від 5 вересня 2013 року № 151-о «Про скасування наказу ДПА в області від 22.05.2008 року № 116-о», яким позивача поновлено на посаді з 23 травня 2008 року.

Суди не встановили чи були відповідачем внесені зміни до наказу від 5 вересня 2013 року № 151-о на підставі постанови Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2015 року щодо дати поновлення позивача на посаді з 22 травня 2008 року.

Крім цього, день звільнення ОСОБА_1, 22 травня 2008 року, на підставі наказу Державної податкової адміністрації в Чернігівській області «Про звільнення ОСОБА_1.» від 22 травня 2008 року № 116-о був останнім робочим днем позивача, який підлягав оплаті, тому період вимушеного прогулу починається з наступного дня, 23 травня 2008 року, а не з 22 травня 2008 року як зазначено судами першої та апеляційної інстанцій.

При новому розгляді справи позивачем вимога про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України не заявлялась. Суд першої інстанції, стягуючи з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу по 5 вересня 2013 року (дата наказу, яким виконано судове рішення про поновлення на посаді), не обґрунтував необхідність виходу за межі позовних вимог.

Апеляційний суд, змінюючи постанову суду першої інстанції, помилково вважав, що період оплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу закінчувався 22 червня 2015 року, оскільки судове рішення про поновлення на посаді постановлено 25 липня 2013 року та було виконано відповідачем 5 вересня 2013 року.

Суд апеляційної інстанції, стверджуючи, що посадовий оклад працівника Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції з часом збільшувався, не встановив на підставі яких нормативно-правових актів відбувалося підвищення посадового окладу за посадою позивача протягом періоду його вимушеного прогулу.

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Суди не з'ясували чи був позивач працевлаштований в період вимушеного прогулу та чи отримував заробіток за місцем нової роботи.

За правилами статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167 ч.2, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області задовольнити частково.

Касаційну скаргу Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ Кобилянський М.Г.

СУДДІ Амєлін С.Є.

Іваненко Я.Л.