Справа № 802/344/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 квітня 2016 р. Справа № 802/344/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Волощук А.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Зонік С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Національної поліції України у Вінницькій області,

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

22.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про стягнення з Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - УДАІ УМВС у Вінницькій області) заборгованості з виплати одноразової вихідної допомоги у розмірі 30 040,99 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 347,22 грн.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що він проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора ДПС взводу з обслуговування стаціонарного поста № 3 роти дорожньо-патрульної служби ДАІ УМВС України у Вінницькій області. Відповідно до наказу начальника УМВС України у Вінницькій області № 159 о/с від 30.10.2015 року його було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України. Розмір нарахованої позивачу одноразової вихідної допомоги при звільненні зі служби склав 30 040,99 грн. Однак таку допомогу при звільненні йому не виплачено, що підтверджується довідкою ліквідаційної комісії УДАІ УМВС у Вінницькій області № 119 від 12.02.2016 року та листом-відповіддю голови ліквідаційної комісії УДАІ УМВС у Вінницькій області Присяжнюка А.В. № 3-33 від 12.02.2016 року. При цьому позивач просить стягнути суму цієї заборгованості в судовому порядку, посилаючись на те, що за чинним законодавством виплата допомоги має відбутись при звільненні особи зі служби. Крім того, оскільки при звільненні з ним відповідачем не проведено повного розрахунку, то на підставі ст. 117 КЗпП України на його користь також має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні, який на дату звернення до адміністративного суду становить 21 347, 22 грн.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.04.2016 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про відкликання частини позовних вимог та залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення з УДАІ УМВС у Вінницькій області на користь позивача заборгованості з виплати одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі 30 040,99 грн.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні адміністративний позов заперечила та пояснила, що одноразова вихідна допомога при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ не вважається заробітною платою працівника в розумінні положень трудового законодавства, а тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати такої допомоги є безпідставними.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та оцінивши інші докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України у період з 04.07.1994 року по 30.10.2015 року та на час звільнення зі служби працював на посаді інспектора ДПС взводу з обслуговування стаціонарного поста № 3 роти дорожньо-патрульної служби ДАІ УМВС України у Вінницькій області.

Відповідно до наказу начальника УМВС України у Вінницькій області № 159 о/с від 30.10.2015 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України на підставі пп. "а" п. 63 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 року.

Крім того, цим ж наказом визначено, що вислуга років ОСОБА_1 для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби становить 23 років 04 місяці 23 дня.

Як вбачається з довідки ліквідаційної комісії УДАІ УМВС у Вінницькій області № 119 від 12.02.2016 року сума одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, що підлягає виплаті позивачу, становить 30 040,99 грн. Водночас у зв'язку з тим, що станом на 09.02.2016 року Міністерством внутрішніх справ України не виділено асигнувань та не доведено кошторисних призначень, виплата одноразової допомоги не здійснена.

Також згідно з листом-відповіддю голови ліквідаційної комісії УДАІ УМВС у Вінницькій області Присяжнюка А.В. № 3-33 від 12.02.2016 року станом на 12.02.2016 року кошти в сумі 1 772 787,87 грн., які необхідні для виплати вихідної допомоги та компенсації відпусток звільненим працівника на розрахункові рахунки УДАІ УМВС не надійшли.

Водночас, як встановлено під час розгляду справи, 16.03.2016 року позивачу ОСОБА_1 було виплачено належну йому одноразову вихідну допомогу при звільненні з органів внутрішніх справ, що і стало підставою для відкликання позовної вимоги в частині її примусового стягнення.

Однак, вважаючи, що при звільненні зі служби відповідач не провів повного розрахунку, оскільки не виплатив вищевказану допомогу у день звільнення, позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача суд керується наступними мотивами.

Відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про Збройні Сили України" визначено, що особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

Регулювання правового становища військовослужбовців здійснюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 року, Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України".

Частиною 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України та був військовослужбовцем.

Відтак посилання ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог на застосування при вирішенні даного спору ст.ст. 116, 117 КЗпП України є помилковими, оскільки трудові відносини військовослужбовців органів внутрішніх справ України регулюються спеціальним законодавством.

Більше того, неповний розрахунок при звільненні зі служби позивач ОСОБА_1 пов'язує з несвоєчасною виплатою йому одноразової вихідної допомоги.

Разом з тим, правовий аналіз норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Водночас визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у вищезазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте виплата одноразової вихідної допомоги при звільненні військовослужбовця не є його заробітною платою, має разовий характер та обумовлюється саме фактом звільнення зі служби. Відтак, на переконання суду, положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України на таку допомогу не поширюються.

З огляду на викладене правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 347,22 грн. немає.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

З урахуванням вимог ст. 94 КАС України та п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачений при зверненні до адміністративного суду судовий збір позивачу не присуджується (не повертається).

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанови в повному обсязі складена 25 квітня 2016 року.

Суддя Сало Павло Ігорович