Справа № 802/1123/15-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2016 р. м. Київ К/800/47935/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив визнати протиправними дії Міністерства оборони України в особі Вінницького обласного військового комісаріату щодо: не розгляду та не вирішення рапорту про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік; звільнення позивача з військової служби без забезпечення на день виключення зі списків особового складу грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; безпідставної відмови у наданні запитуваної у його зверненні від 13 березня 2015 року інформації; безпідставної невиплати компенсації за неотримане речове майно та норми харчування за період проходження служби. Зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення за весь період незаконного звільнення, починаючи з 11 березня 2015 року, та стягнути з Міністерства оборони України в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь компенсацію за неотримане ним речове майно та норми харчування, моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126 «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та з 18 березня 2014 року наказом військового комісара Вінницького обласного військового комісаріату №40 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) призначений на посаду офіцера командування ІНФОРМАЦІЯ_3 , зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення.

16 травня 2014 року позивач приступив до виконання обов`язків за посадою офіцера відділу по роботі з особовим складом та громадськістю.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11 березня 2015 року №45 лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , офіцера відділу по роботі з особовим складом та громадськістю ІНФОРМАЦІЯ_3 , звільненого наказом Командира Сухопутних військ Збройних Сил України від 07 березня 2015 року №169 з військової служби у запас, відповідно до пункту 4 Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року №113-VIII, з 11 березня 2015 року виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 і направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК Вінницької області.

13 березня 2015 року ОСОБА_1 направив до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 письмове звернення, в якому просив: надати довідку про отримане та неотримане ним речове майно за період проходження військової служби із зазначенням його вартості; виплатити грошову компенсацію за неотримане ним речове майно відповідно до норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1444 від 28 жовтня 2004 року; виплатити грошову компенсацію за неотримані ним норми харчування у розмірі вартості цих норм за весь період служби у ІНФОРМАЦІЯ_4 з 18 березня 2014 року по 11 березня 2015 року; надати довідку-розрахунок вартості неотриманих ним норм харчування; повідомити про причини невиплати належних йому при звільненні сум, в тому числі, грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік; виплатити належні йому суми коштів.

Листом від 20 березня 2015 року № 3/922 за підписом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачу повідомлено, що при звільненні йому нараховано та виплачено грошове забезпечення по день виключення зі списків особового складу у розмірі 9423,06 грн., у тому числі: грошова допомога на оздоровлення за 2015 рік - 2791,5 грн., грошова компенсація за невикористану відпустку за 2015 рік - 465,25 грн., вихідна допомога - 1228,26 грн., індексація - 26,8 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не проведення з позивачем повного розрахунку по усім видам забезпечення, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за харчування у період проходження військової служби, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до підпункту "н" пункту 1 приміток постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року №426 позивач не має права на харчування за рахунок держави.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України такі висновки судів попередніх інстанцій вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Згідно статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 вказаного Закону продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2014 року № 111 «Питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» установлено, що з 18 березня 2014 року військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

29 березня 2002 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації», якою затверджено норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації та встановлений вичерпний перелік військовослужбовців, які мають право на харчування за рахунок держави, однак положення вказаної постанови не передбачають права військовослужбовців на компенсацію за неотримане продовольче забезпечення.

Згідно підпункту "н" пункту 1 приміток до "норми №1 - загальновійськова" Норм харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року №426 в редакції чинній на час проходження позивачем військової служби, за рахунок держави харчуванням забезпечуються громадяни, які призвані на військову службу у зв`язку з оголошенням мобілізації, - з дня прибуття їх до військового комісаріату.

Відповідно до пункту 2.3 Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09 грудня 2002 №402 (далі Положення) у Збройних Силах України забезпечення харчуванням військовослужбовців та інших категорій за встановленими нормами здійснюється за рахунок держави. Уточнення вартості норм харчування проводиться Головним продовольчим управлінням, виходячи із середніх діючих цін на продукти харчування, і доводиться ним до військ (сил) не частіше одного разу на квартал. Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.

Крім того, з метою упорядкування продовольчого забезпечення Збройних Сил України у разі оголошення мобілізації та призову громадян на військову службу на виконання розпорядження начальника тилу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від 20 березня 2014 року №186/19/4/32 на продовольче забезпечення (харчування) районні (міські) військові комісаріати за територіальним принципом зараховуються до обласних військових комісаріатів. Обласні військові комісаріати, які не відображені у договорах на закупівлю послуг харчування і не мають особових рахунків в об`єднаних центрах забезпечення тилу Збройних Сил України, зараховуються на продовольче забезпечення до визначених військових части, дислокованих в обласних центрах: ІНФОРМАЦІЯ_2 - до Військової частини НОМЕР_1 (ПС ЗС України).

Проте, судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано вимоги зазначених вище нормативно-правових актів, помилково застосовано до спірних правовідносин підпункт "н" пункту 1 приміток до "норми №1 - загальновійськова" Норм харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань в іншій редакції, ніж та, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Крім того, судами попередніх інстанцій залишилось нез`ясованим, на кого саме має бути покладено обов`язок щодо виплати позивачу грошової компенсації за харчування за період проходження військової служби.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за неотримане речове майно, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з урахуванням вимог частини 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачу, як військовослужбовцю призваному за частковою мобілізацією, діючим законодавством не передбачено право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому вимога про стягнення з відповідача на його користь суми компенсації за неотримане речове майно задоволенню не підлягає.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач зазначав, що частина 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є спеціальною нормою, яка розповсюджується лише на військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, а тому щодо мобілізованих застосуванню підлягає частина 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 28 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються у запас або відставку без права носіння військової форми одягу, виплачується грошова компенсація за нестримане речове майно або за їх згодою видається речове майно на суму грошової компенсації пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про звільнення або закінчення контракту.

Проте, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за неотримане речове майно, належної оцінки доводам позивача не надали та не навели мотивів, з яких виходили при ухваленні рішення в цій частині.

Не врахування судами попередніх інстанцій наведених вище положень нормативно-правових актів та не встановлення в судовому процесі усіх обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов`язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об`єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало