Справа № 826/24064/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 квітня 2016 року № 826/24064/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Конституційного Суду України про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Конституційного Суду України (надалі також - відповідач), в якому просила:

- визнати неправомірним Розпорядження Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року №110/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1»;

- зобов'язати Конституційний Суд України змінити стосовно ОСОБА_1 порядок визначення стажу роботи судді, необхідний для виплати щомісячної доплати за вислугу років, та застосувати до позивача порядок, що діяв до 28 березня 2015 року відповідно до Розпорядження Голови Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 28/12 «Про оплату праці ОСОБА_1»;

- зобов'язати Конституційний Суд України провести нарахування та сплатити на користь позивача не донараховану суму заборгованості суддівської винагороди за період з 28 березня 2015 року на момент винесення судом рішення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оспорюваним Розпорядженням допущено зворотну дію закону в часі, тобто, поширено дію Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, на правовідносини, що існували до його прийняття, в результаті чого ОСОБА_1 було безпідставно зменшено обсяг спеціального стажу роботи, що підлягає врахуванню при визначенні суддівської винагороди, з огляду про що Розпорядження Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року №110/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1» є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідач у письмовому поясненні щодо позовних вимог зазначив, що оскаржуване Розпорядження видано відповідно до вимог чинного законодавства, на підставі та у межах наданих повноважень.

В судове засідання 18 лютого 2016 року сторони не прибули, попередньо подавши клопотання про розгляд справи за їх відсутності, у зв'язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню підлягає з огляду про наступне.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Конституційного Суду України з 21 вересня 2010 року по сьогоднішній день.

Розпорядженням Голови Конституційного Суду України від 25.01.2012 №28/12 «Про оплату праці ОСОБА_1» позивачеві було визначено суддівську нагороду у розмірі 34877, 44грн.

З 25 січня 2013 року Розпорядженням Голови Конституційного Суду України від 13 березня 2013 року № 61/13 ОСОБА_1 встановлено доплату за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15 % посадового окладу судді.

З 12 грудня 2013 року згідно Розпорядження Голови Конституційного Суду України №334/13 позивачеві збільшено доплату за вислугу років (70 % посадового окладу судді).

В подальшому, Розпорядженням Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року №110/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1» винагорода судді з 28 березня 2015 року визначена у розмірі 26126, 10грн.

Позивач, категорично не погоджуючись із правомірністю Розпорядження Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року №110/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1», звернулась з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Згідно ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

В той же час, положеннями ч.1 ст.22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Разом з тим, ч.2 ст.22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Водночас, відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, п.14 ч.1 ст.92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів, засади судової експертизи, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства, нотаріату, органів і установ виконання покарань; основи організації та діяльності адвокатури.

Згідно ст. 149 Конституції України на суддів Конституційного Суду України поширюються, зокрема, гарантії незалежності та недоторканності, передбачені її статтею 126.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про Конституційний Суд України», судді Конституційного Суду України отримують заробітну плату та користуються іншими видами матеріального забезпечення встановлених законами України про статус суддів.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-УІ (далі - Закон № 2453) в первинній редакції до стажу роботи на посаді судді зараховувалася робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражі України в; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу (частина перша статті 131).

Відповідно до пункту 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 2453, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності Законом № 2453.

У зв'язку із прийняттям Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» з 29 березня 2015 року викладено у новій редакції.

Відповідно до частини першої статті 133 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частина друга статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції передбачає, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною п'ятою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям Конституційного Суду України, які вперше призначені на посаду судді, виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 5,5 відсотка за кожен рік роботи.

Матеріали справи свідчать, що станом на 27 березня 2015 року спеціальний трудовий стаж ОСОБА_1 для визначення доплати за вислугу років, становив 31 рік 6 місяців.

Поряд з цим, згідно частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Зі змісту оскаржуваного розпорядження та пояснень відповідача вбачається, що доплата за вислугу років у розмірі 40% визначена ОСОБА_1, виходячи із стажу роботи на посаді судді, визначеного за правилами частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції.

Так згідно з довідкою від 22 жовтня 2015 року №05-17/125, виданою позивачу Секретаріатом Конституційного Суду України, стаж роботи для доплати за вислугу років станом на 27.03.2015 року складав 31 рік 6 місяців, відповідно до статті 131 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-УІ, враховуючи пункт 11 розділу XIII «Перехідні положення» цього закону. Разом з тим зазначено, що після прийняття Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-УІІІ, Закон «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-УІ викладено в новій редакції, яка набула чинності з 28.03.2015 року. Враховуючи відсутність «Перехідних положень» в новій акції Закону №2453-УІ стаж роботи для доплати за вислугу років станом 28.03.2015 року складає 18 років 6 місяців.

Однак, на переконання суду, застосування норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції від 29 березня 2015 року до відносин із визначення ОСОБА_1 стажу роботи на посаді судді для доплати за вислугу років є помилковим, таким, що суперечить принципу незворотності дії норми закону в часі та звужує зміст та обсяг існуючих прав і свобод, виходячи з наступних міркувань.

В межах судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 призначена на посаду судді Конституційного Суду України рішенням Х позачергового з'їзду суддів України від 16 вересня 2010 року «Про призначення суддів Конституційного Суду України».

Частина шоста статті 44 Закону України «Про статус суддів», який був чинний на момент призначення позивача на посаду судді Конституційного Суду України, встановлює, що до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.

З прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів» перелік посад, що зараховуються до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років змінився, а саме відповідно до частини першої статті 131 цього Закону до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас відповідно до пункту 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Таким чином, оскільки позивач призначений на посаду судді до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів», за ним зберігся порядок визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до частини шостої статті 44 Закону України «Про статус суддів».

Суд звертає увагу, що викладення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції у зв'язку із з прийняттям Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII не є підставою для зміни порядку визначення стажу роботи щодо судді, призначеного до прийняття відповідних змін.

Так, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року №1-99/рп, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Вище встановлено, що нова редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв'язку із прийняттям Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, почала діяти з 29 березня 2015 року.

З огляду на викладене вбачається, що порядок визначення стажу роботи судді, необхідний для виплати щомісячної доплати за вислугу років на підставі норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 29 березня 2015 року може бути застосований виключно до суддів, призначених чи обраних на посаду до 29 березня 2015 року.

Крім того, суд зауважує, що визначена Розпорядженням доплата за вислугу років у розмірі 40% на підставі частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції є меншою, ніж доплата за вислугу років, яка була встановлена ОСОБА_1 відповідно до розпорядження Голови Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №28/12 «Про оплату праці ОСОБА_1», а саме: станом на 28 березня 2015 року відповідач встановив розмір доплати за вислугу років у розмірі 40%, виходячи із розрахунку стажу роботи 18 років 6 місяців; станом же на 27 березня 2015 року стаж роботи для доплати за вислугу років складав 31 роки 6 місяців, а розмір доплати за вислугу років становив 60%.

Проте, зменшення розміру належної позивачу доплати за вислугу років суперечить приписам статті 22 Конституції України та частини шостої статті 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а саме: при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинник законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

У рішеннях Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) та від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого пункту 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та офіційного тлумачення положення частини третьої статті 11 Закону України «Про статус суддів» (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) наголошено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Конституційний Суд України вказав, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Таким чином, зменшення розміру доплати за вислугу років та, відповідно, розміру суддівської винагороди, внаслідок зміни порядку визначення стажу роботи судді, необхідного для виплати щомісячної доплати за вислугу років є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та Законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Суд також зазначає, що новий порядок визначення стажу роботи судді, необхідного для виплати щомісячної доплати за вислугу років відповідач застосував вже 28 березня 2015 року, коли нова редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв'язку із прийняттям Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» набрала чинності з 29 березня 2015 року.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що розпорядження Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року №110/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1» є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій частині - задоволенню.

Стосовно решти позовних вимог, то вони теж підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог щодо скасування Розпорядження та спрямовані на відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірність встановлення розміру суддівської винагороди відповідно до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірним Розпорядження Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року №110/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1».

Зобов'язати Конституційний Суд України змінити стосовно ОСОБА_1 порядок визначення стажу роботи судді, необхідний для виплати щомісячної доплати за вислугу років, та застосувати до позивача порядок, що діяв до 28 березня 2015 року відповідно до Розпорядження Голови Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 28/12 «Про оплату праці ОСОБА_1».

Зобов'язати Конституційний Суд України провести нарахування та сплатити на користь позивача не донараховану суму заборгованості суддівської винагороди за період з 28 березня 2015 року на момент винесення судом рішення.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур