Справа № 826/6813/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 квітня 2016 року № 826/6813/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.02.2015 № 52-15;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання ОСОБА_1 біженцем відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в адміністративному позові, зокрема зазначив про порушення, допущені Державною міграційною службою України під час винесення спірного рішення, положень Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та не прийняття до уваги факту побоювання позивача стати жертвою переслідування в країні походження, оскільки в Російській Федерації, на думку позивача, існує реальна загроза роботи журналістів, які висвітлюють події в Україні, а саме: утиск свободи слова, репресії, переслідування і навіть вбивство журналістів, маючих власні погляди. При цьому позивач вважає, що Державна міграційна служба України не вчинила всіх необхідних дій для детального встановлення причин та підстав оформлення позивачем документів для вирішення питання щодо визнання його в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту,

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених в позовній заяві та наданих до неї документах, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в письмових запереченнях на позов вказав, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію в країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, народився в м. Свердловськ Російської Федерації, неодружений, за національністю - росіянин, за віросповіданням - агностик. За словами шукача притулку, він залишив Російську Федерацію легально 20.04.2014 на підставі паспорта громадянина Російської Федерації. До України прибув літаком. На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебував нелегально. Заявником було надано документ, який підтверджує його особу, а саме, закордонний паспорт гр. РФ НОМЕР_1.

29.07.2014 позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві ОСОБА_1 вказав, що не може повернутись на територію Російської Федерації у зв'язку із можливими переслідуваннями з боку уряду Російської Федерації через висвітлення політичної ситуації в Україні та масових заворушень в Одесі на початку травня 2014 року.

Судом встановлено, що під час проведення попередньої співбесіди від 01.08.2014 позивач повідомив, що він займався висвітленням подій в Одесі, знімав марш «За соборність України», який відбувся в центрі міста Одеса 02.05.2014, знімав події коли був підпалений будинок Профспілок.

Позивачем також вказано, що по деяких російських телеканалам показували відзнятий ним матеріал з подій, що стались в м. Одеса 02.05.2014, відповідачем такі твердження також підтверджені.

У зв'язку з цим, ОСОБА_1 стверджує, що боїться можливих переслідувань з боку уряду Російської Федерації та з боку невстановлених осіб, через відзнятий ним відеоматеріал подій в будинку Профспілок в м. Одеса.

Слід звернути увагу на те, що до виїзду з території Російської Федерації, позивач не переслідувався, про що сам заявив під час проведення попередньої співбесіди. Як стверджував позивач, погрози на його адресу почали надходити з боку невстановлених осіб під час його знаходження на території України, тобто після залишення ним території Російської Федерації.

Також ОСОБА_1 стверджував, що у разі його повернення на батьківщину, він може піддатись кримінальному переслідуванню. З його слів, він є учасником організації «Правий сектор», яку в Російській Федерації визнано терористичним угрупуванням.

За результатами огляду особової справи позивача, 07.11.2014 Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1

У подальшому, 04.02.2015 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 52-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищевказаного рішення 17.02.2015 Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві винесено та направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Вищевказані рішення та повідомлення мотивовані тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 04.02.2015 № 52-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з позовом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно частин 1 та 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 9 Закону № 3671-VI, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною 11 ст. 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25 червня 2009 року № 1 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно ч.6 ст.8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 7 ст. 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абзацу 4 частини першої статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як свідчать матеріали справи, згідно висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.11.2014, позивач стверджує, що він займався висвітленням подій в м. Одесі від 02.05.2014 із самого початку, знімав марш «За соборність України», згодом під час знаходження останнього на території України йому почали надходити погрози від невстановлених осіб. Крім того, ОСОБА_1 приймав участь в подіях на Майдані Незалежності як репортер та висвітлював події в блогах і соціальних мережах.

В судовому засіданні позивач пояснив, що метою його виїзду з Російської Федерації було не переслідування з боку уряду країни походження, а бажання висвітлювати події в Україні, тобто суд вважає, що метою позивача був професійних інтерес, а не бажання уникнути переслідування.

Представником Державної міграційної служби України повідомлено, що з метою перевірки інформації стосовно безпосередньої присутності заявника та висвітлювання ним подій в будинку Профспілок, що сталось 02.05.2014 були вжиті заходи із пошуком інформації в Глобальній мережі інтернет. Відповідно до відкритих джерел інформації, а саме, особистої сторінки ОСОБА_1 в соціальній мережі facebook з'ясовано, що позивач дійсно був присутнім під час трагічних подій та знімав все на камеру.

Разом з тим, відповідачем вказано, що з метою перевірки та встановлення факту знаходження позивача в розшуку на території Російської Федерації було вжито заходів пошуку інформації на офіційному сайті МВС Російської Федерації, однак встановлено, що ОСОБА_1 не знаходиться в державному розшуку.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що при проведенні попередньої співбесіди від 01.08.2014 позивач зазначив, що він часто отримує погрози на свою адресу від сторонніх осіб в соціальних мережах на своєму блозі, однак під час додаткової співбесіди від 08.09.2014 ОСОБА_1 вказав, що в останнє погрози отримував ще в серпні.

Позивач зазначав, що у разі повернення його в Російську Федерацію, він може піддатись за свою діяльність на території України кримінальному переслідуванню. На підтвердження доводів щодо того, що він є учасником організації «Правий сектор», яка в Російській Федерації визнана терористичним угрупуванням, екстремістською організацією, позивач не надав.

Колегією суддів у судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_1 не був спеціально відряджений в Україну для висвітлення подій в Одесі.

На запитання суду позивач вказав, що здійснював фіксацію подій в м.м. Києві та Одесі на телефон, спеціальних технічних засобів не мав, тому суд критично ставиться до показів позивача, що його приїзд в Україну пов'язаний із журналістською діяльністю.

Отже, твердження позивача з приводу можливого переслідування за його журналістську діяльність на території України слід вважати суто суб'єктивними та такими, що не відповідають дійсності, тому суд приходить до висновку, що звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось не через страх за своє життя або здоров'я у разі повернення на батьківщину, а саме для того, щоб легалізувати своє знаходження на території України, про що і ним самим було зазначено під час проведення попередньої співбесіди від 01.08.2014.

Таким чином, аналіз особової справи ОСОБА_1 в контексті ситуації в країні громадянської приналежності дозволив зробити висновок, що заявник не обґрунтував неможливість повернення до країни походження через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відтак, суд вважає, що позивач є економічним мігрантом, тому що він намагається легалізуватися на території України.

З урахуванням усіх викладених вище обставин, Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві вірно дійшло висновку, що заявником не було доведено реальної загрози його життю чи здоров'ю на території Російської Федерації, а серед повідомлених заявником фактів немає підстав для набуття статусу біженця, чи особи яка потребує додаткового захисту, у відповідності до п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

З огляду на встановлені по справі обставини, суд погоджується з позицією відповідача про недоведеність того факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи встановлені по справі обставини та перелічені правові норми, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваного позивачем рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015 № 52-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відсутність обґрунтованих і законних підстав для його скасування.

З урахуванням наведеного вище, позовні вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем є похідними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова