Справа № 815/411/16
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2016-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/411/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року 17 год. 33 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

судді Марина П.П.,

судді Потоцької Н.В.,

за участю секретаря Слободянюка К.С.,

За участю сторін:

Позивача ОСОБА_1,

представників Позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника Відповідача Білоконь Н.О.,

перекладача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень № 5 від 06.01.2016 року, від 21.12.2015 року № 849-15 та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулась ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень № 5 від 06.01.2016 року, від 21.12.2015 року № 849-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 02 лютого 2016 року відкрито провадження по справі.

29.03.2016 року (вхід. № 7868/16) від позивача надійшли уточнення до позовної заяви (Том 1 а.с. 240).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.01.2016 року він отримав повідомлення № 5 від 06.01.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу Державної міграційної служби України від 21.12.2015 року № 849-15. Позивач вважає вищевказані рішення необґрунтованими і незаконними.

У судовому засіданні позивач та представники позивача підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові та пояснив, що відповідач не в повному обсязі розглянув заяву позивача, при розгляді заяви не були враховані всі обставини у справі, повністю не досліджена інформація про країну походження позивача, не взяті до уваги побоювання позивача та наявність загрози застосування до нього тортур та нелюдського поводження, не враховано небезпеку переслідування позивача. Під час співбесіди позивач навів факти, які свідчать про те, що він має всі підстави вважити, що стане жертвою переслідування в країни походження за ознаками віросповідання та надав докази наявності таких підстав.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, в тому числі посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях наданих суду, зазначаючи, що побоювання, пов'язані з можливим поверненням в Іран, позивачем свідомо перебільшуються. Представник відповідача вважає рішення законним та обґрунтованим.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.11.2012 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том 1 а.с. 82).

За результатами розгляду особової справи позивача, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13, ч. 1, ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - відсутні. Про прийняте рішення позивачу було вручене повідомлення від 06.01.2016 року за № 5. Зазначене повідомлення було прийняте на підставі наказу Державної міграційної служби України від 21.12.2015 року № 849-15

Позивач не погоджуючись із вказаними рішеннями звернувся до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Проаналізувавши особову справу позивача, дослідивши докази надані позивачем та його представником під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач не в повному обсязі та не всебічно вивчив і оцінив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що відповідачем не було направлено запити ні до Міністерства закордонних справ України щодо офіційних даних стосовно інформації про країну походження позивача, наявності або відсутності даних про переслідування в Ірані осіб, що змінили віру, ні до Посольства Ірану в України щодо офіційної інформації про наявність у країні кримінальної відповідальності за віровідступництво та застосування покарань за зміну віри.

Виходячи з того, що відповідачем перевірка фактів, викладених позивачем не проводилася, запити у відповідні органи не були зроблені, відтак суд дійшов висновку, що рішення відповідачем було прийнято формально.

Виходячи з теоретичних засад права, колегія суддів зазначає, що правова система Ірану відноситься до мусульманської правової системи, яка заснована на релігії ісламу, тлумаченні її вченими-богословам та правознавцями та використовує в якості регулятора суспільних відносин не стільки власно юридичні норми, скільки релігійні, моральні норми, а також норми-звичаї. Основними джерелами права в мусульманській системі права є Коран (збірка висловів Мухаммеда), сунна (тлумачення Корану), на підставі яких були встановлені норми шаріату. Мусульманське право засновано на ідеї зобов'язань, покладених на особу, а не на права, які вона може мати. Мусульманське право визнає законність регламентуючих заходів (регламентів) з боку влади, оскільки суверен (монарх або парламент) в ісламському розумінні не пан, а служитель права: він не законодавствує, а слідкує за правильним відправленням правосуддя. Суверен може предписувати суддям, який з тлумачень (шляхів тлумачення права) слід застосовувати до певних обставин.

З аналізу загальнодоступних даних судом встановлено, що в цей час норми та принципи мусульманського права здійснюють глибокий вплив на конституційне законодавство та форму правління, яка склалася в Ірані. Вони відіграють ведучу роль і в інших галузях діючого права, забезпечуючи підпорядкованість ісламським нормам права всіх сторін суспільного та особистого життя громадян.

Окрім того, згідно матеріалів особової справи відповідачем не було проведено дослідження інформації щодо країни походження позивача, в той час, як надані представником позивача відомості з різних джерел інформації, а саме: з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій (Том 1 а.с. 149-238), свідчать про необхідність ретельного вивчення інформації щодо країни походження позивача та аналізування щодо суб'єктивних та об'єктивних причин побоювання позивачем переслідування, затримання або арешту, у зв'язку з тим, що вона є християнкою за віросповіданням, що підтверджується в тому числі довідки релігійної громади Свідків Єгови (Том 1 а.с. 137, Том 2 а.с. 35).

Суд також зазначає, що під час розгляду адміністративної справи представником відповідача не заперечувався факт зміни віросповідання позивача та те, що на момент звернення до відповідача позивач була та є послідовником релігійної громади Свідків Єгови.

Разом з тим, судом встановлено, що підставою для звернення до відповідача з питань надання статусу біженця є побоювання стати жертвою переслідування у зв'язку із зміною віросповідання.

Крім того, колегією суддів встановлено, підтверджено позивачем та не спростовано матеріалами справи, що побоювання позивача стати жертвою переслідування пов'язано з релігією, тобто з причиною, яка вказана в Конвенції про статус біженців 1951 року.

Відтак, як підтверджується матеріалами справи позивача, вона зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутись до країни походження в зв'язку із прийняттям християнства та релігійним переслідуванням на Батьківщині та вказавши на відсутність основних соціальних прав, в тому числі свободи у виборі віри, а також інших прав, які гарантують мирне життя в суспільстві.

Виходячи з наведеного вище, суд встановив, що заява позивача не є очевидно необґрунтованою.

Таким чином, дослідивши всі докази по справі у сукупності, суд вважає, що відповідач не в повному обсязі та не всебічно провів процедуру розгляду заяви позивача, не в повній мірі вивчив і оцінив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідно рішення № 5 від 06.01.2016 року, від 21.12.2015 року № 849-15 Державної міграційної служби України були прийняті передчасно.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Суд звертає увагу на те, що одним із критеріїв, якому повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості рішення, який вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України прийняті без врахування всіх обставин справи та не досліджено відповідачем у повній мірі, тобто, є необґрунтованими та передчасними, що є підставою для їх скасування, а тому позовні вимоги в частині скасування рішень Державної міграційної служби України № 5 від 06.01.2016 року, від 21.12.2015 року № 849-15 підлягають задоволенню.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що відповідач не в повному обсязі вивчив та перевірив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає, що керуючись приписами ст. 11 КАС України, з метою повного захисту прав позивача, слід вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішень Державної міграційної служби України.

Одночасно, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, як встановлено судом, відповідачем не були досліджені в повному обсязі всі матеріали відносно позивача, що виключає можливість задоволення цих позовних вимог.

Окрім того, суд зазначає, що діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, ці закони та підзаконні акти дають суб'єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: …3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Цей критерій вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суд вважає, що для цього Відповідач повинен ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі.

Суд звертає увагу сторін на те, що суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

Завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Таким чином, позовна вимога щодо зобов'язання відповідача прийняти відносно позивача позитивне рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи заявлені позовні вимоги, виходячи з аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 06.04.2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Складення постанови у повному обсязі відкладено, про що згідно вимог ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частин постанови у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень № 5 від 06.01.2016 року, від 21.12.2015 року № 849-15 та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України № 5 від 06.01.2016 року, від 21.12.2015 року № 849-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови підписано колегією суддів 11.04.2016 року.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя П.П. Марин

Суддя Н.В. Потоцька