Справа № 2а-5150/10/2270/13
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" квітня 2016 р. м. Київ К/800/26596/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Хмельницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС

на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.08.2010

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2013

у справі №2-а-5150/10/2270/13 (№34240/10/9104)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Хмельницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.08.2010, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2013, позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Хмельницької МДПІ Хмельницької області від 19.07.2010 № /0/1417, № /0/1418 та № /0/1419.

Хмельницької МДПІ Хмельницької області ДПС подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи такі вимоги обставинами, з яких податковий орган виходив при прийнятті оспорюваних податкових повідомлень-рішень та наводив судам попередніх інстанцій, заперечуючи проти позову.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 Хмельницьку міжрайонну державну податкову інспекцію ДПС реорганізовано шляхом приєднання до утвореної Хмельницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 Хмельницьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів реорганізовано шляхом приєднання до Хмельницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС.

Враховуючи наведене, відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України судом касаційної інстанції допущено заміну відповідача у справі - Хмельницької міжрайонної державної податкової інспекції Хмельницької області Державної податкової служби правонаступником - Хмельницькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Хмельницькою МДПІ Хмельницької області здійснено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009 по 31.03.2010, за результатами якої складено акт від 06.07.2010 № 1381. Актом перевірки зафіксовано порушення позивачем вимог:

- ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, п. 5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР, що слугувало підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 19.07.2010 № /0/1419 податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 75469,58 грн. за основним платежем;

- п. 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що слугувало підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 19.07.2010 № /0/1418 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 206958 грн., в т.ч.137972 грн. за основним платежем та 689866 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР, що слугувало підставою для застосування у відповідності до ст. 20 вказаного Закону за податковим повідомленням-рішенням від 19.07.2010 № /0/1417 штрафних (фінансових) санкцій в сумі 582933,78 грн.

Порушення позивачем вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР та Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, згідно з актом перервірки, полягали у безпідставному включенні до складу валових витрат та податкового кредиту відповідно витрат та податку на додану вартість за операціями з придбання товарів (какао порошок, мак, арахіс, ізюм, кокосова стружка, висівки) у ПП «Сігма Груп», ТОВ «Литанатс», ПП «Ната Вар», ТОВ «Інвіда», ПП «Техно-Поліс», ПП «Віста Плюс» та ТОІВ «Стіомі Холдінг», оскільки такі операції не пов'язані з господарською діяльністю позивача.

Інших фактичних та правових підстав для позбавлення права позивача на формування валових витрат та податкового кредиту у періоді, що перевірявся, податковим органом не зазначено, фактична поставка товару не заперечується.

Порушення позивачем вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР полягали у здійсненні реалізації необлікованих товарів в сумі 291466,89 грн.

Задовольняючи позов в частині вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Хмельницької МДПІ Хмельницької області від 19.07.2010 № /0/1418 та № /0/1419 про визначення податку на додану вартість та податку з доходів фізичних осіб, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що операції з поставки товару позивачу вчинені з метою використання в господарській діяльності.

Задовольняючи позов в частині вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Хмельницької МДПІ Хмельницької області від 19.07.2010 № /0/1417, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що податковим органом застосовано штрафні (фінансові) санкцій з пропуском встановленого ст. 250 Господарського кодексу України строку. Суди також вказали, що пунктом 7.1 Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, затвердженого наказом ДПА України від 21.06.2010 № 253, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 06.07.2001 за N 567/5758, визначено спосіб застосування податковим органом штрафних (фінансових) санкцій за порушення платниками вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95 ВР, а саме - рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, натомість податковим органом складено податкове повідомлення-рішення.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю на час виникнення спірних відносин регулювався розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92. Згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Виходячи з п. 5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР умовою для включення витрат, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), до складу валових витрат є придбання таких товарів (послуг) з метою подальшого використання у власній господарській діяльності.

Так само і згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі - Закону № 168/97-ВР) умовою для включення до складу податкового кредиту податку на додану вартість є придбання товару (послуг) з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Враховуючи викладене, платник податків має право на включення до складу витрат, пов'язаних з одержанням доходів, та податкового кредиту витрати та податок на додану вартість відповідно за операціями з придбання товарів (робіт, послуг) лише у разі їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Зі змісту п. 1.32 Закону № 283/97-ВР вбачається, що господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

На підставі досліджених первинних документів, які оцінені судами як такі, що складені у відповідності з вимогами ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996 ХІV, зокрема: технічного паспорта на приміщення, договору купівлі-продажу приміщення сушки лікарських рослин, товарно-транспортних накладних, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), сертифікатів відповідності, висновків та протоколів державної санітарно-епідеміологічної експертизи, аналізів експертизи, виписки банку, судами попередніх інстанцій достовірно встановлено факт здійснення господарських операцій та здійснення взаєморозрахунків з контрагентами.

З метою дослідження питання придбання позивачем товарів з метою використання в господарській діяльності судами встановлено, що основними видами діяльності позивача є посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту; гуртова торгівля фруктами, кавою, чаєм, какао та прянощами, іншими продуктами харчування, непродовольчими товарами споживчого призначення. Товари придбані позивачем у ПП «Сігма Груп», ТОВ «Литанатс», ПП «Ната Вар», ТОВ «Інвіда», ПП «Техно-Поліс», ПП «Віста Плюс» та ТОВ «Стіомі Холдінг» з метою продажу, а не для особистого споживання чи використання для будь-яких інших негосподарських потреб, та були реалізовані протягом нетривалого терміну.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій щодо протиправності визначення позивачу податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість за спірними податковими повідомленнями-рішеннями від 19.07.2010 № /0/1418 та № /0/1419.

Оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову про скасування податкових повідомлень-рішень від 19.07.2010 № /0/1418 та № /0/1419 залишаються без змін.

Разом з тим суд касаційної інстанції не може визнати обґрунтованими оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2010 № /0/1417. При цьому виходить з такого.

Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 №2181-ІІІ є спеціальним законом із питань оподаткування, що встановлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), перелік яких передбачає Закон України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 № 1251-XII, а також порядок нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95 ВР є Законом України, який визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Санкції у вигляді штрафу за порушення правових засад застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, встановлених Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95 ВР, не є податковим зобов'язанням зі сплати податків і зборів (обов'язкових) платежів, перелік яких визначений Законом України «Про систему оподаткування», а також зі сплати штрафних санкцій за порушення податкового законодавства, а виходячи із змісту частини 1 статті 238 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) є адміністративно-господарськими санкціями, які застосовуються за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Таким чином, податковий орган помилково визначив у податковому повідомленні-рішенні від 19.07.2010 № /0/1417 штрафні (фінансові) санкції за здійснення реалізації необлікованих товарів як податкове зобов'язання.

Водночас неправомірне визначення штрафних (фінансових) санкцій як податкове зобов'язання не є самостійною підставою для висновку про неправомірне застосування податковим органом штрафних (фінансових) санкцій за факт вчинення суб'єктом господарювання порушення.

Суди при вирішенні справи повинні були дослідити, чи дійсно позивач допустив у період з 19.07.2009 по 31.03.2010 порушення вимог п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР.

Відповідно до вимог п. 12 ч. 1 ст. 3 України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).

Згідно зі ст. 6 зазначеного Закону облік товарних запасів фізичною особою-суб'єктом підприємницької діяльності ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) - у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва. Обов'язок із ведення обліку товарних запасів не застосовується до осіб, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку придбаних або проданих товарів.

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Таким чином, на суб'єкта підприємницької діяльності, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, поширюються правила ведення бухгалтерського обліку і подання фінансової звітності для спрощеної системи обліку і звітності.

Відповідно до ст. 1 Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1269, книга обліку доходів і витрат (далі - книга) ведеться суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких здійснюється згідно із законодавством з питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва (у тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку), а також особами, які мають пільговий торговий патент для продажу товарів (крім підакцизних) (надання послуг) відповідно до законодавства з питань патентування деяких видів підприємницької діяльності, якщо такі особи не є платниками податку на додану вартість згідно із законодавством (далі - суб'єкти підприємницької діяльності).

Форма Книги обліку доходів і витрат не передбачає ведення обліку товарних запасів.

Отже, обов'язок ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації не може бути покладено на суб'єкта малого підприємництва, який здійснює підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності відповідно до Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98.

Правова позиція щодо відсутності обов'язку у суб'єкта малого підприємництва, який здійснює підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності, вести облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, викладена також у постановах Верховного Суду України від 11.06.2013 у справі № 21-147а13 за позовом фізичної особи-підприємця до ДПІ у Жовтневому районі м. Харкова ДПС, третя особа - ДПА у Харківській області, про визнання протиправним та скасування рішення, та від 03.12.2013 у справі № 21-412а13 за позовом суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 до ДПІ у Печерському районі м. Києва ДПС про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Натомість фізичні особи-підприємці, які перебували на загальній системі оподаткування, відповідно до вимог п. 12 ст. 3 та ст. 6 Закону № 265/95-ВР були зобов'язані вести облік товарних запасів у порядку, визначеному чинним законодавством.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.06.2013 у справі № 21-147а13 за позовом фізичної особи-підприємця до ДПІ у Жовтневому районі м. Харкова ДПС, третя особа - ДПА у Харківській області, про визнання протиправним та скасування рішення.

Разом з тим положення Закону № 265/95-ВР не визначають самого порядку ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, лише вказують на обов'язок суб'єктів підприємницької діяльності на ведення такого обліку.

Порядок обліку товарних запасів на законодавчому рівні встановлено виключно для юридичних осіб, оскільки відповідно до п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Отже, на фізичну особу, зареєстровану у встановленому законом порядку фізичною особою-підприємцем, поширюються правила ведення бухгалтерського обліку і подання фінансової звітності у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування, ведуть Книгу обліку доходів і витрат, форма якої була визначена Формою Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядком її ведення, затвердженим Наказом ДПА України від 24.12.2010 № 1025, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.12.2010 за N 1425/18720.

Форма Книги обліку доходів і витрат, затверджена вищевказаним наказом, не передбачає ведення обліку товарних запасів.

Таким чином, дотримання порядку ведення позивачем такої книги не має значення для правильності вирішення справи.

До документів, що є підставою для оприбуткування (обліку) товару, належать документи щодо походження товару, наприклад: накладні, податкові накладні, товарно-транспортні накладні тощо.

Як вбачається з акту перевірки, зафіксоване в акті порушення позивачем вимог п. 12 п. 1 ст. 3 ст. 3 Закону №265/95-ВР обґрунтовано виявленим фактом відсутності накладних на товар в сумі 1156 грн.

При цьому штрафні (фінансові) санкції за порушення п. 12 п. 1 ст. 3 ст. 3 Закону № 265/95-ВР щодо неведення обліку товарних запасів за місцем реалізації та зберігання за рішенням від 28.02.2011 № 1 застосовані до позивача на підставі ст. 20 Закону № 265/95-ВР.

Відповідно до ст. 20 Закону № 265/95-ВР до суб'єктів підприємницької діяльності, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, підлягають встановленню такі обставини:

- на якій системі оподаткування на момент вчинення порушень перебував позивач;

- у разі встановлення, що позивач перебував на загальній системі оподаткування, - обставини щодо наявності/відсутності у позивача первинних документів на товар;

- у разі встановлення обставин щодо відсутності первинних документів, - факт реалізації позивачем необлікованих товарів.

Проте таких обставин судами досліджено не було.

Як зазначено раніше, штрафні санкції, передбачені ст. 20 Закону № 265/95-ВР, на час виникнення спірних відносин належали до адміністративно-господарських санкцій, одним видом з яких є адміністративно-господарський штраф (статті 239, 241 Господарського кодексу України).

Отже, уповноважений орган державної влади при виявленні факту порушення суб'єктом господарювання встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, зокрема порушення вимог Закону № 265/95-ВР, мав дотримуватися ст. 250 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим міг прийняти рішення про застосування такого виду адміністративно-господарських санкцій, як штрафні санкції, протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Закінчення будь-якого із встановлених статтею 250 Господарського кодексу України строків виключає застосування таких санкцій до суб'єкта підприємницької діяльності за вчинене ним порушення правил здійснення господарської діяльності.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, штрафні (фінансові) санкції, передбачені ст. 20 Закону № 265/95-ВР, застосовані до позивача за здійснення реалізації необлікованих товарів у період з 01.01.2009 по 31.03.2010, а спірне податкове повідомлення-рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій за вчинення також порушень прийнято 19.07.2010.

Враховуючи викладене, застосування штрафних (фінансових) санкцій за податковим повідомленням-рішенням від 19.07.2010 № /0/1417 в межах річного строку, визначеного у ст. 250 Господарського кодексу України, можливе лише за порушення, вчинене позивачем за період з 19.07.2009 по 31.03.2010.

Судами попередніх інстанцій вказаних обставин не враховано.

В акті перевірки (а.с. 32) міститься таблиця з відображенням виявлених фактів реалізації необлікованих товарів, в якій зазначено розбивку загальної вартості таких товарів залежно від конкретної дати вчинення порушень.

Судам слід було визначити, чи застосовано податковим органом штрафні санкції в межах річного строку щодо кожної дати, на яку зафіксовано порушення щодо реалізації необлікованих товарів.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо необхідності скасування оскаржуваних судових рішень в частині задоволення вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2011 № /0/1417 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 582933,78 грн. за порушення, що полягало у реалізації необлікованих товарів, та направлення справи в цій частині на новий розгляд.

При новому розгляді справи у зазначеній частині судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Хмельницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС задовольнити частково.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.08.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2013 в частині задоволення позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Хмельницької міжрайонної державної податкової інспекції Хмельницької області Державної податкової служби від 19.07.2011 № /1/1417 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 582933,78 грн. скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до Хмельницького окружного адміністративного суду.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.08.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2013 в частині задоволення позову про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення Хмельницької міжрайонної державної податкової інспекції Хмельницької області Державної податкової служби від 19.07.2011 № /0/1419 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 75469,58 грн. за основним платежем та податкового повідомлення-рішення Хмельницької міжрайонної державної податкової інспекції Хмельницької області Державної податкової служби від 19.07.2011 № /0/1418 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 206958 грн., в т.ч. 137972 грн. за основним платежем та 689866 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України в частині залишення без змін судових рішень з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України в порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун