Справа № 803/349/16
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Справа № 803/349/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

при секретарі Головатій І.В.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі позивач, ОСОБА_3О.) звернулася в суд з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (далі відповідач-1, УМВС України у Волинській області), Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі відповідач-2, ГУ Національної поліції у Волинській області) про визнання протиправним та скасування наказу від 15.02.2016 року №3о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г», поновлення на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області, зобовязання забезпечити працевлаштування позивача, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, шляхом переведення на рівнозначну займаній посаді до Іваничівського відділення поліції Нововолинського відділу поліції ГУ Національної поліції у Волинській області.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до наказу від 26.07.2005 року №241о/с позивач була прийнята на службу в органи внутрішніх справ України та працювала на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області. Наказом від 17.11.2014 року №370 о/с їй надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.11.2014 року по 13.09.2017 року включно. Згідно наказу від 05.11.2015 року №322о/с позивач була звільнена з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року через скорочення штатів. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2016 року визнано протиправним та скасовано наказ від 05.11.2015 року №322о/с в частині звільнення ОСОБА_3 із займаної посади та поновлено останню на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області з 06.11.2015 року. На підставі вищезазначеної постанови наказом від 15.02.2016 року №3о/с позивач поновлена на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області з 06.11.2015 року, однак частиною другою даного наказу її звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року через скорочення штатів. Вважає, що її повторне звільнення з органів внутрішніх справ порушує її права, так як відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням.

В судовому засіданні представники позивача адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити.

В письмових запереченнях на адміністративний позов представник відповідачів - УМВС України у Волинській області, ГУ Національної поліції у Волинській області позовних вимог не визнала, мотивуючи тим, що відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування даного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ, вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Пунктами 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільненні зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону. Враховуючи, що ОСОБА_3 на момент звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку до 13.09.2017 року, яка є видом соціальної відпустки, вважає, що звільнення останньої було проведене у відповідності до вимог чинного законодавства. З наведених підстав просила в задоволенні позову відмовити повністю.

В судове засідання представник відповідачів не прибула, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 03.08.2005 року була прийнята на службу в органи внутрішніх справ на посаду інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України. З 17.11.2014 року по 13.09.2017 року включно позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Дані обставини підтверджуються записами в трудовій книжці АА №155237 (а.с.5) та копією витягу з наказу «По особовому складу» від 17.11.2014 року №370 о/с (а.с.8).

Наказом начальника УМВС України у Волинській області від 05.11.2015 року №322 о/с «По особовому складу» згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу звільнено з 06.11.2015 року у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2016 року визнано протиправним та скасовано наказ начальника УМВС України у Волинській області від 05.11.2015 року за №322о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_3 із займаної посади та поновлено останню на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області з 06.11.2015 року (а.с.10-12).

На підставі постанови Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2016 року головою ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області прийнято наказ від 15.02.2016 року №3о/с, яким скасовано наказ від 05.11.2015 року за №322о/с в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ та поновлено позивача на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області з 06.11.2015 року (а.с13).

Однак, як слідує з вищезазначеного наказу, згідно з пунктами 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3, інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу, звільнено у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) з 06.11.2015 року за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як встановлено судом, правовою підставою для прийняття оскаржуваного наказу від 15.02.2016 року №3о/с в частині звільнення позивача став Закон України «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Даний Закон був опублікований 06.08.2015 року.

Згідно статті 47 цього Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком; ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2. Згідно із додатками 1, 2 до зазначеної постанови утворено Головне управління Національної поліції у Волинській області та ліквідовано Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Відповідно до пунктів 8, 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно з п.11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Водночас пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі Положення №114) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, вищезаначені норми розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію» та Положення №114, на які йдеться посилання в оскаржуваному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яка звільняється.

Відповідно до п.9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Судом встановлено, що відповідачем - УМВС України у Волинській області області не було запропоновано позивачу скористатись правом на проходження служби в поліції. При цьому будь-яких даних про те, що ОСОБА_3 відмовилась проходити службу в поліції, судом не зібрано.

Разом з тим, пунктом 10 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обовязки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обовязки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до підпункту «є» пункту 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки, зокрема, додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у звязку з навчанням.

Як встановлено судом, на момент прийняття оскаржуваного наказу позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно із пунктом 17 Положення №114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується, зокрема, створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Враховуючи те, що Закон України «Про Національну поліцію» та Положення №114 не містять положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тому в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, пряма заборона на звільнення працівників, зазначених у статті 184 Кодексу законів про працю України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають субєктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства), відтак вирішення питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не допускається. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обовязковим працевлаштуванням.

Згідно із частиною другою статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, а частиною першою статті 1 цього ж Закону визначено значення термінів: Конвенція Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України; Суд Європейський суд з прав людини; практика Суду практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні від 22.03.2012 року по справі «ОСОБА_4 проти Російської Федерації» Європейський суд з прав людини зазначив, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права. По - друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

З матеріалів справи слідує, що на виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2016 року головою ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області прийнято наказ від 15.02.2016 року №3о/с, яким скасовано наказ УМВС у Волинській області від 05.11.2015 року за №322о/с в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ, поновлено позивача на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області з 06.11.2015 року.

Проте, цим же наказом згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивач знову була звільнена з 06.11.2015 року з займаної посади у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Таким чином, суд зазначає, що приймаючи наказ від 15.02.2016 року №3о/с в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року у звязку з скороченням штатів, голова ліквідаційної комісії Управління МВС України у Волинській області фактично не виконав постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2015 року та протиправно повторно звільнив позивача із займаної посади з 06.11.2015 року.

Отже, відповідач при звільненні ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ обмежився лише посиланням на Закон України «Про Національну поліцію», не врахувавши при цьому вимог частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України щодо обовязкового працевлаштування позивача при її звільненні.

Суд не бере до уваги доводи представника відповідачів про те, що у звязку із набранням чинності Закону України «Про Національну поліцію» та прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», якими фактично ліквідовано діяльність міліції, продовжувати службу в органах УМВС України у Волинській області немає законних підстав (відсутній штатний розпис), з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11 колегія суддів прийшла до висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобовязання порушує трудові гарантії працівника.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

З наявного в матеріалах витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців вбачається, що УМВС України у Волинській області з 10.11.2015 року перебуває в стані припинення, тому його функції та повноваження покладено на ліквідаційну комісію УМВС України у Волинській області.

Крім того, на переконання суду, у звязку із утворенням ГУ Національної поліції у Волинській області та ліквідацією УМВС України у Волинській області (станом на день розгляду справи останній перебуває в стані припинення) фактично відбувається реорганізація зазначеного правоохоронного органу. Відтак, оскільки відповідна функція держави не ліквідована (не припинена), згідно із вимогами чинного законодавства України позивач повинна бути працевлаштована в новоствореному органі.

Не заслуговують на увагу і посилання представника УМВС України у Волинській області на те, що звільнення ОСОБА_3 відбулося у відповідності до вимог Закону України «Про Національну поліцію» (перебування працівників міліції у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ), оскільки вказана норма повинна застосовуватися з урахуванням положень іншого законодавства України, при цьому, застосування зазначеного Закону не може нівелювати державні гарантії трудових прав, які, зокрема, визначені частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем - УМВС України у Волинській області не надано суду достатніх та беззаперечних доказів, які б свідчили, що оскаржуваний наказ видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для його прийняття.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивача було незаконно звільнено із органів внутрішніх справ, а тому наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 15 лютого 2016 року за №3о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_3 слід скасувати як протиправний та поновити останню на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області з 06.11.2015 року.

Разом з тим, позовна вимога щодо зобовязання відповідача-1 забезпечити працевлаштування позивача, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, шляхом переведення на рівнозначну займаній посаді до Іваничівського відділення поліції Нововолинського відділу поліції ГУ Національної поліції у Волинській області до задоволення не підлягає, оскільки питання щодо подальшого проходження служби ОСОБА_3 не є компетенцією суду, та підлягає вирішенню УМВС України у Волинській області після фактичного поновлення позивача на службі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. За таких обставин, суд приходить до висновку про звернення до негайного виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді.

Керуючись ст.ст.11, 17, 158, 160, 162, 163, 186, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про Національну поліцію», Кодексу законів про працю України, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 15 лютого 2016 року за №3 о/с «По особовому складу» в частині звільнення у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3, інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу з 06 листопада 2015 року за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

Поновити ОСОБА_3 на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області з 06 листопада 2015 року.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді виконується негайно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

ОСОБА_5Плахтій

Постанова в повному обсязі складена 18 квітня 2016 року.