Справа № 804/4245/15
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" березня 2016 р. м. Київ К/800/28767/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - Інспекція)

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2015

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2015

у справі № 804/4245/15

за позовом ОСОБА_1

до Інспекції

про визнання незаконними та скасування податкового повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про визнання незаконним і скасування податкового повідомлення-рішення від 31.01.2015 № , за яким позивачеві збільшено грошове зобов'язання з орендної плати за землю на 179 164,10 грн. за основним платежем та на 44791,03 грн. за штрафними санкціями.

Позовні вимоги мотивовані тим, що орендна плата за земельну ділянку, що фактично перебуває у користуванні позивача, сплачувалась останнім у розмірі, вказаному у договорі оренди (строк дії якого закінчився) з урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки; за відсутності поновленого (укладеного) договору оренди землі із встановленим розміром орендної плати донарахування позивачеві грошового зобов'язання з цього платежу за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням є незаконним.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2015, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2015, позов задоволено частково; оспорюване податкове повідомлення-рішення визнано протиправним і скасовано в частині нарахування орендної плати у сумі 166 308,29 грн. за основним платежем та 41667,03 грн. за штрафними санкціями; в решті позову відмовлено.

У прийнятті цих судових актів суди попередніх інстанцій, керуючись, зокрема, положеннями частини другої статті 120 Земельного кодексу України, виходили з того, що при набутті права власності на жилий будинок, будівлю або споруду особа набуває і право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщений відповідний об'єкт нерухомості, що зумовлює виникнення у такої особи обов'язку зі сплати земельного податку (орендної плати). У той же час, за висновком судів, відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки виключає обов'язок ОСОБА_1 сплачувати за спірну земельну ділянку орендну плату в порядку підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (далі - ПК), тобто в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі.

Посилаючись на невідповідність висновків судів вимогам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, Інспекція звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові акти та відмовити у позові. Мотивуючи касаційні вимоги, скаржник зазначає, що орендна плата за спірну земельну ділянку сплачувалась позивачем в розмірі 1% від нормативної грошової оцінки, який не відповідає мінімальному розміру цього платежу, установленому підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК; також Інспекція наголошує, що ОСОБА_1 керувався вже недіючою нормативною грошовою оцінки землі при виконанні розглядуваного податкового обов'язку.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне частково задовольнити касаційні вимоги Інспекції виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи з'ясовано, що оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийнято Інспекцією за наслідками проведення документальної позапланової перевірки ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на додану вартість, орендної плати за землю за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, оформленої актом від 13.01.2015 № 26/5/04-03-17-01-27/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено, що рішенням Дніпродзержинської міської ради від 01.11.2006 № 66-05V позивачеві надана в користування на умовах оренди земельна ділянка площею 0,3341 га, розташована по пров. Черняховського, 7, для розміщення нежитлової будівлі. На підставі цього рішення 15.01.2007 Дніпродзержинською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки строком дії до 01.11.2007.

Додатковою угодою від 07.03.2008 строк дії цього договору продовжено до 29.02.2011 та встановлено річну орендну плату, що підлягає сплаті орендарем за вказану земельну ділянку, у розмірі 32456,04 грн.

Протягом 2012-2013 років позивач, продовжуючи користуватися спірної земельною ділянкою, сплачував орендну плату в розмірі, визначеному зазначеною додатковою угодою з урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки; за вказаний період позивачем було перераховано плату за землю в загальній сумі 81480 грн.

За висновком Інспекції, зазначена сума орендної плати не відповідає мінімальному розміру цього платежу, установленому підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК, та нормативній грошовій оцінці земельної ділянки (яка, за твердженням відповідача, протягом 2012-2013 років становила 4 344 068,43 грн.).

Приймаючи рішення про часткове задоволення даного позову, попередні судові інстанції, керуючись статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України, вимогами підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК, сформували правову позицію відносно того, що обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою, незалежно від порядку оформлення такого права. При набутті права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, особа автоматично набуває і право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені; такому праву кореспондує обов'язок обчислити, задекларувати та сплатити до бюджету необхідну суму земельного податку за земельну ділянку під належним на праві власності нежитловим приміщенням.

Водночас суди дійшли висновку, що відсутність у перевіреному періоді укладеного договору оренди спірної земельної ділянки виключає можливість поширення положень статті 288 ПК на спірні правовідносини.

Дійсно, в силу вимог пункту 288.1 статті 288 ПК підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. За правилами пункту 288.4 цієї ж статті ПК розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Отже, оренда землі є видом землекористування, який виникає виключно на підставі договору оренди земельної ділянки.

У той же час висновок судів про відсутність укладеного договору оренди у розглядуваному періоді слід визнати передчасним.

Так, у пункті 3.1 договору оренди земельної ділянки від 15.01.2007 передбачено переважне право орендаря (позивача у справі) на поновлення договору оренди на новий строк після закінчення його дії. Таке право відповідно до пункту 3.2 названого договору реалізується орендарем шляхом письмового повідомлення орендодавця не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору про намір продовжити дію договору. Зазначені пункти договору не змінювалися його учасниками.

Наведені умови відповідають положенням статті 33 Закону України «Про оренду землі», згідно з якою по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (частини перша, друга).

Відповідно до частини п'ятої статті 33 названого Закону орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

В силу частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для правильної кваліфікації виду користування позивача спірною земельною ділянкою після закінчення визначеного додатковою угодою строку дії договору оренди (тобто після 29.02.2011) судам слід було встановити, чи звернувся позивач своєчасно (за місяць до цієї дати) до Дніпродзержинської міської ради з повідомленням про намір продовжити дію цього договору; чи було розглянуто орендодавцем зазначене звернення у місячний термін та які були результати такого розгляду (зокрема, чи були у орендодавця заперечення з проводу поновлення відповідного договору та чи був позивач своєчасно повідомлений про наявність таких заперечень).

При оцінці дій орендодавця у процедурі пролонгації договору судам слід було виходити з того, що договір оренди землі слід вважати поновленим у випадку відсутності з боку орендодавця заперечень щодо такого поновлення, так само як і у випадку несвоєчасного повідомлення орендаря про наявність відповідних заперечень.

При аналізі дій орендаря положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» слід застосовувати у системному зв'язку з нормами статті 764 Цивільного кодексу України, статті 284 Господарського кодексу України, зі змісту яких вбачається, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Тобто, наведеними статтями підставою для продовження орендарем відносин оренди визнано його мовчазну згоду, яка висловлюється активними діями - шляхом продовження користування майном після закінчення строку договору найму.

У разі ж поновлення строку дії договору оренди з урахуванням наведених законодавчих положень обсяг податкового обов'язку ОСОБА_1 з орендного платежу за вказану ділянку слід визначати з урахуванням нижньої граничної межі річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, визначеної підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Таким чином, оскільки вирішення цього спору потребує установлення додаткових обставин, тоді як відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України касаційна інстанція позбавлена права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, ухвалені у справі судові акти підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд для усунення зазначених процесуальних недоліків і прийняття правильного по суті спору рішення.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2015 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2015 у справі № 804/4245/15 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько