Справа № 205/2567/14-а(2а/205/50/15)
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2016 рокусправа № 205/2567/14-а(2а/205/50/15)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.,

представників сторін:

позивача : - ОСОБА_2, ОСОБА_3, представ. дов. від 25.03.14 р.

відповідача: - Блинова О.С., дов. від 05.01.16 р.

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 р. у справі № 205/2567/14-а(2а/205/50/15)

за позовом ОСОБА_2

до Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради

треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_5

про визнання незаконним та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

27.03.2014 ОСОБА_2 звернулась з адміністративним позовом до виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5, в якому (з урахуванням уточнень, а. с.39-44), просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Ленінської райради м.Дніпропетровська № 1028 від 26.11.2004 «Про дозвіл будівництва прибудов по АДРЕСА_1», яким ОСОБА_6 дозволено побудувати дві прибудови розміром 3,0x2,5 м по АДРЕСА_1;

- визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Ленінської райради м.Дніпропетровська №605 від 17.06.2005 «Про дозвіл будівництва прибудови, сараю і душа по АДРЕСА_1», яким ОСОБА_6 дозволено побудувати прибудову розміром 1.65x2,35 м до будинку літ.А-1, прибудову розміром 5,6x3,2 м до будинку літ. Б-1, сарай розміром 5,15x3,0 м і душ розміром 2,0x1,5 м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2004 року гр.ОСОБА_6 здійснив перебудову своєї частини житлового будинку шляхом будівництва до нього нових прибудов, внаслідок чого збільшилась його площа. При цьому при будівництві цих прибудов ОСОБА_6 ані згода позивача, ані згода попереднього власника її частини домоволодіння (гр.ОСОБА_5) на таке будівництво не надавалась. Крім того, ОСОБА_6 здійснював будівництво зазначених добудов, порушуючи правила добросусідства, без дозволу на виконання будівельних робіт, проектної документації на будівництво та виконання будівельних робіт, внаслідок чого порушив вимоги чинного законодавства, які встановлюють порядок здійснення забудови території населеного пункту, а також встановлене та підключене у прибудові Б2-1 ОСОБА_6 газове опалювальне обладнання (підключено в дію газовий котел), не відповідає пожежним нормам та створює реальну загрозу вибуху газу, що може призвести до пошкодження майна та втрати здоров'я.

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 8 грудня 2015 р. у справі № 205/2567/14-а(2а/205/50/15) у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Постанову суду мотивовано тим, що Виконком, приймаючи спірні рішення, діяв в межах делегованих йому повноважень та згідно чинного на той момент законодавства; позивачем, всупереч ч.1ст.71 КАС України, не надано суду жодних достатніх, допустимих доказів того, що попереднім власником належної їй частини домоволодіння будь-яким чином заперечувались чи то оскаржувались спірні рішення Виконкому, а тому доводи позивачки щодо прийняттям відповідачем вищевказаних рішень відбулось без згоди співвласника спірного домоволодіння та якимось чином порушили його права, є безпідставними та недоведеними; земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 у м.Дніпропетровську, не перебуває у приватній власності та у користуванні жодного із її співвласників.

Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 8 грудня 2015 р. у справі № 205/2567/14-а(2а/205/50/15), як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що виключно ОСОБА_7 є особою, яка потерпіла від прийнятих відповідачем спірних рішень, оскільки порушено саме її права та інтереси щодо володіння та розпорядження належною їй часткою домоволодіння. Водночас, скаржник наполягає на тому, що при здійсненні ОСОБА_6 прибудов, порушені будівельні правила та норми, при встановленні газового обладнання порушено пожежні норми, а також ОСОБА_6 порушено правила добросусідства. Крім того, скаржник зазначає, що Виконкомом порушено порядок прийняття спірних рішень через відсутність дозвільних документів на будівництво від Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, а також через відсутність згоди співвласника будинку - ОСОБА_5, що у сукупності порушує права позивача як співвласника домоволодіння та землекористувача сусідньої земельної ділянки.

ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржену постанову суду першої інстанції цілком обґрунтованою та правомірною, зазначаючи, що судом першої інстанції вжито всі заходи для забезпечення повного з'ясування обставин, що мають значення для справи. ОСОБА_6 зауважує, що підсобне приміщення глинобитного будинку А-1 з межею розподілу весь час було у спільному користуванні між ним та ОСОБА_5, через це приміщення його сім'я мала доступ до належної йому частини горища і могла здійснювати щорічне обслуговування, як стану зовнішньої стіни належної ОСОБА_6 частини будинку, так і пічного димоходу належної йому вугільної плити пічного опалення та підтримувати у належному стані горище і покрівлю. Зі згоди ОСОБА_5 у 2004-2005 р.р. ОСОБА_6 зроблено прибудови підсобних приміщень на його частині співвласності. Також у 2005-2006 р.р. ОСОБА_6 і ОСОБА_5 здійснювали спільну газифікацію домоволодіння і весь час допомагали один одному. Не маючи змоги здійснити з ОСОБА_5, яка є громадянкою Російської Федерації, спільну приватизацію наявного земельного наділу, ОСОБА_6 вмовив подарувати належні ОСОБА_5 11/100 частки домоволодіння дочці - ОСОБА_2 Проте, зі вступом у права співвласника позивача - ОСОБА_2, останньою умисно вчинено незаконні самоправні дії для самовільного зайняття частки ОСОБА_6 у підсобному приміщенні глинобитного будинку А-1 спільного володіння шляхом закриття туди йому та членам його сім'ї доступу, чим порушено права ОСОБА_6 як співвласника будинку щодо користування належною йому частиною. Також, ігноруючи права ОСОБА_6 на спільне володіння земельним наділом, позивач самоправно умисно вчинила злочинні дії за ознаками статті 356 КК України, передавши без погодження з ОСОБА_6 200 кв. м спільного земельного наділу у користування розташованим по сусідству родичам у домоволодінні № 62 переставивши огорожу розмежування з ними, про що не внесла зміни до технічного паспорту, який отримала у 2010 році і який на даний час вже не відповідає дійсності.

Виконком Ленінської райради м.Дніпропетровська надав письмові пояснення, згідно яких підставою для прийняття спірних рішень Виконкому було рішення Дніпропетровської міської ради від 18.02.2004 № 18/15 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», яким визначені повноваженнях виконавчих комітетів районних у місті рад у галузі будівництва, серед яких є надання дозволу на будівництво прибудов, надбудов, господарських будівель, гаражів, виконання капітальних ремонтів та реконструкцій, будівництво нових жилих будинків замість непридатних для проживання чи невеликих за розміром в приватному секторі за умови, що зазначені будівлі не виходять за межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян, і документи, що встановлюють право на користування цими земельними ділянками, належно оформлені.

В судовому засіданні апеляційної інстанції сторонами та представником позивача і відповідача вищезазначені обставини підтверджено, надані ґрунтовні пояснення та заперечення по суті спірних питань даної справи. Представником відповідача підтверджено про доручення до матеріалів справи вичерпного переліку копій документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваних позивачем рішень № 1028 від 26.11.2004 та №605 від 17.06.2005.

Обставини справи в хронології розвитку свідчать про наступне:

З матеріалів справи вбачається, що у 1964-1965 р.р. на підставі рішень виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих стосовно вилучення надлишків земельних ділянок земельні ділянки площею у 900 кв. м та 1400 кв. м. надані у постійне користування співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 (а. с.220-222).

27.11.1980 народним судом Ленінського району м.Дніпропетровська винесено рішення у справі № 2-2586/80г, яким визнано право власності за ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у рівних частках на 89/100 частин домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 у м.Дніпропетровську, з наведенням переліку майна (будівель і споруд), яке складає вказану частину домоволодіння, у т. ч. жилий будинок Б-1 та частина жилого будинку А-1 (а. с.219).

У мотивувальній частині даного судового рішення встановлено, що право власності на 11/100 частині цього домоволодіння рішенням суду від 12.11.1980 визначено за ОСОБА_5

Згідно відмітки вищевказане рішення народного суду набрало законної сили 07.12.1980.

15.10.2004 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подарували 89/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_11 за відповідним договором, посвідченим нотаріально та зареєстрованим в Реєстрі власності на нерухоме майно 19.10.2004 (а. с.17, 18; 48).

За результатами розгляду заяви ОСОБА_6 від 25.10.2004, заяви про згоду ОСОБА_5 від 22.10.2004 як співвласника домоволодіння (а. с.104, 105), за згодою архітектора, Виконкомом винесено рішення № 1028 від 26.11.2004, яким дозволено ОСОБА_6 добудувати дві прибудови розміром 3,0х2,5 м та 2,6х2,0 м по АДРЕСА_1 (далі - Прибудови), зобов'язавши останнього внести зміни в технічну документацію на домоволодіння через КП «ДМБТІ» (а. с.7, 103).

За результатами розгляду заяви ОСОБА_6 від 30.05.2005 та згоди ОСОБА_5 від 21.05.2005 як співвласника домоволодіння (а. с.91, 92), за згодою архітектора, Виконкомом винесено рішення № 605 від 17.06.2005, яким дозволено ОСОБА_6 побудувати прибудову розміром 1,65х2,35 м до будинку літ.А-1, прибудову розміром 5,6х3,2 м до будинку літ.Б-1, сарай розміром 5,15х3,0 м і душ розміром 2,0х1,5 м по вул.Андрійченко, 58 (далі - Прибудови) (а. с.8, 47, 90).

Також у 2005-2006 роках ОСОБА_5 та ОСОБА_6 здійснена спільна газифікація домоволодіння, про що свідчать відокремлені матеріали справи (стор.16-18, 22, 26).

При цьому згідно довідки КП «Дніпропетровське МБТІ» від 12.03.2014 № 10171 за даними замовника будівництво Прибудов проведено у 2004-2005 р.р.; обстеження домоволодіння із встановленням факту будівництва зазначених Прибудов проведено БТІ вперше у 2005 році (а. с.181, 182).

Згідно даних з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.10.2010 домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (11/100) та ОСОБА_6 (89/100), у фактичному користуванні знаходиться земельна ділянка площею 2300 кв. м. (а. с.19) і частка ОСОБА_5 (11/100) складається з частини приміщень у будинку А-1 та інших споруд (а. с.19 на зв.).

04.11.2010 ОСОБА_5 подарувала своїй доньці - ОСОБА_7 11/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 за відповідним договором, посвідченим нотаріально та зареєстрованим в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.11.2010 (а. с.9, 10).

ОСОБА_2, вважаючи вищезазначені рішення Виконкому № 1028 від 26.11.2004 та № 605 від 17.06.2005 стосовно надання дозволу ОСОБА_6 на будівництво Прибудов незаконними, звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав:

За приписами ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Переглядаючи постанову суду першої інстанції за доводами скаржника, у відповідності до вимог ч.2 ст.11, ч.1 ст.195 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7 з огляду на наступне:

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у ч.3 ст.2 КАС України з урахуванням закріпленого ст.9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (в редакції на момент винесення спірних рішень, далі - Закон № 280) виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 280, делеговані повноваження - повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.

Дніпропетровською міською радою винесено рішення від 18.02.2004 № 18/15 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», у пункті 3 якого ухвалено визначити обсяг і межі повноважень виконавчих органів районних рад (додаток 3).

У Додатку 3 до вказаного рішення міськради від 18.02.2004 № 18/15 визначені повноваження виконавчих органів районних рад, у т. ч. у галузі будівництва, серед яких, зокрема, є надання дозволу при наявності висновку ГлавАПУ міської ради на будівництво прибудов, надбудов, господарських будівель, гаражів, виконання капітальних ремонтів та реконструкцій, будівництво нових жилих будинків замість непридатних для проживання чи невеликих за розміром в приватному секторі за умови, що зазначені будівлі не виходять за межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян, і документи, що встановлюють право на користування цими земельними ділянками, належно оформлені.

Скаржником не заперечується наявність у відповідача повноважень на прийняття спірних рішень, а зазначається про порушення Виконкомом порядку прийняття цих рішень.

Так, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не перевірив чи приймались спірні рішення у спосіб, встановлений Законом України «Про планування та забудову територій», зокрема, без дотримання вимог ч.5 ст.23, ч.ч.2, 3, 6 ст.24 вказаного Закону (в редакції, що діяла на момент прийняття Виконкомом спірних рішень), які вимагають надання ОСОБА_6 документу, що засвідчує його право власності чи право користування земельною ділянкою або нотаріально засвідченої згоди власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки, а також комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови.

Як вбачається з вищенаведених обставин, домоволодіння АДРЕСА_1, співвласниками якого на даний час є ОСОБА_6 та ОСОБА_7, розміщено на земельній ділянці площею 2300 кв. м (а. с.19), яка, відповідно, є присадибною земельною ділянкою і за правовим статусом відноситься до земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Аналіз норм Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття Виконкомом спірних рішень), у контексті спірних правовідносин, свідчить про наявність у фізичних осіб (громадян) права власності на землю (ст.40) чи права на оренду землі (ст.93) право власності. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності мали лише підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації (ст.92).

За приписами ч.1 ст.377 ЦК України (в редакції, що діяла на момент прийняття Виконкомом спірних рішень) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Стаття 40 ЗК України передбачала, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.1, 2, 4 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Суб'єктами права спільної власності на землю можуть бути громадяни та юридичні особи.

Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю.

Згідно положень п.п.«в» ч.2 ст.89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: співвласників жилого будинку.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки (ч.4 ст.89 ЗК України).

Разом з цим, з матеріалів справи не вбачається оформлення співвласниками домоволодіння ОСОБА_6, ОСОБА_5 (в подальшому і ОСОБА_2.) у порядку, визначеному законодавством, прав власності на присадибну земельну ділянку площею 2300 кв. м.

Право ж «фактичного користування» (на наявність якого у співвласників, посилається скаржник), як різновидність права на землю, не передбачене Земельним кодексом України.

Згідно ж чинних на час звернення позивача до суду приписів земельного законодавства, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України).

У відповідності до положень ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, для того, щоб земельна ділянка стала об'єктом цивільних прав (тобто майном, яким можна розпоряджатись) необхідно здійснити державну реєстрацію права власності на неї.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Закон України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 № 1699-III (чинний на момент винесення спірних рішень, далі - Закон № 1699) встановлював правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій і спрямований на забезпечення сталого розвитку населених пунктів.

Так, відповідно до ч.1 ст.23 Закону № 1699 забудова територій передбачає здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування

об'єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств (далі -будівництво). Будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.

За приписами ч.5 ст.23 Закону № 1699 (на порушенні якої наполягає скаржник) планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будинків і споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і споруд.

У ч.1 ст.24 Закону № 1699 фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво).

Згідно ч.ч.2, 3, 6 ст.24 Закону № 1699 (на порушенні яких також наполягає скаржник) фізичні та юридичні особи, заінтересовані в здійсненні будівництва об'єктів містобудування, подають письмову заяву про надання дозволу на будівництво до виконавчого органу відповідної ради або Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації.

До заяви додається документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або документ про згоду власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки. Перелік інших документів та матеріалів, необхідних для отримання дозволу на будівництво, які додаються до письмової заяви, порядок їх розгляду визначаються регіональними правилами забудови.

Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови (далі - комплексний висновок).

Комплексний висновок і проект рішення про дозвіл на будівництво готуються спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури протягом місяця від дня звернення заінтересованої особи (ч.8 ст.24 Закону № 1699).

Водночас, ані з наведених норм, ані інших норм Закону № 1699 не вбачається, що прибудови на присадибних земельних ділянках вважаються об'єктами містобудування, для отримання дозволу на будівництво яких вимагається комплексний висновок спеціально уповноваженого органу з питань містобудування та архітектури.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у спірних рішеннях Виконкому №1028 від 26.11.2004 та № 605 від 17.06.2005 зазначено, що «згода архітектора є», і її наявність підтверджується підписом посадової особи відділу будівництва та архітектури.

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

З наведених вище обставин справи вбачається, що спірні рішення Виконкому №1028 від 26.11.2004 та № 605 від 17.06.2005 про надання дозволу ОСОБА_6 на будівництво Прибудов вже вичерпали свою дію фактом їх виконання - фактичним будівництвом прибудов у 2004-2005 р.р.

Посилання ж скаржника на те, що співвласником ОСОБА_6 постійно здійснювалось будівництво Прибудов до домоволодіння, і реалізація спірних рішень почалась коли вже власницею 11/100 часток домоволодіння була ОСОБА_7 (у 20101 році) не доводяться жодним документальним доказом з боку позивача і водночас спростовуються вищенаведеною довідкою КП «Дніпропетровське МБТІ» від 12.03.2014 №10171.

Також скаржник посилається на порушення норм Цивільного кодексу України при винесенні спірних рішень Виконкомом, зокрема, ч.1 ст.358 ЦК України якою визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Скаржник вважає, що таке порушення мало місце з огляду на те, що про існування спірних рішень ані позивач, ані її мати - ОСОБА_5, що була співвласницею домоволодіння у 2004-2005 рр., не знали і не могли знати і ніяких дозволів (згод) на будівництво Прибудов до домоволодіння її мати у 2004-2005 рр. не надавала.

Такі доводи колегія суддів до уваги не приймаються, оскільки, як встановлено вище, відсутній правовстановлюючий документи, який би засвідчив наявність у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права спільної часткової власності на землю (держакт на право власності на землю тощо).

Реєстрація права власності була здійснена ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (ОСОБА_7) лише стосовно домоволодіння (будівель та споруд).

Проте, будівництво прибудов здійснюється на іншому об'єкті нерухомого майна - земельній ділянці, оформлення якої у власність вказаних осіб у визначеному чинним земельним законодавством не відбулось, внаслідок чого посилання скаржника на ч.1 ст.358 ЦК України є безпідставним.

Поряд з цим, матеріали справи містять заяви ОСОБА_5 від 22.10.2004 та від 21.05.2005 про надання нею, як співвласником домоволодіння, згоди ОСОБА_6 на здійснення Прибудов, посвідчені головою квартального комітету (а. с.92, 105).

При цьому посилання скаржника на те, що ані Виконком, ані суд першої інстанції не звернув увагу на підробку цих документів (заяв), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки:

- по-перше, судом першої інстанції двічі задовольнялись клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи з винесенням відповідних ухвал (а. с.130, 131, 153), про неможливість проведення якої заявлено експертом через ненадання оригіналів вищевказаних заяв, які необхідні для виконання судової почеркознавчої експертизи, затребувані експертом (а. с.163-167).

- по-друге, посилання ОСОБА_2 на вчинення дій з підробки документів (заяв ОСОБА_5 від 22.10.2004 та від 21.052005) можуть свідчити про наявність кримінального злочину, передбаченого ст.358 КК України «Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів», наявність якого доводиться у порядку кримінального судочинства.

Стаття 72 КАС України визначає підстави для звільнення від доказування, згідно частини 4 якої підставою для звільнення від доказування є вирок суду у кримінальному провадженні (по кримінальній справі) або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили.

При цьому обов'язковими такий вирок суду для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, є лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З матеріалів справи не вбачається наявність вироку суду у кримінальному провадженні (по кримінальній справі), який би набрав законної сили і яким би встановлювався факт підробки вищевказаних заяв ОСОБА_5

За відсутності такого судового рішення у кримінальному провадженні (по кримінальній справі) не взяття Виконкомом та судом першої інстанції до уваги посилань позивача на підробку цих документів, є цілком правомірним.

Щодо посилань скаржника на відповіді Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області № Б-473 від 21.06.2012 та № Б-570 від 21.06.2012, згідно яких проведення вищезазначеного будівництва Прибудов (реконструкції житлового будинку) здійснено ОСОБА_6 без отримання відповідного документу, що є порушенням ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому є самовільним будівництвом, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідності (а. с.28, 29), то:

- по-перше, з описаної вище довідки КП «Дніпропетровське МБТІ» від 12.03.2014 №10171 вбачається, що факт будівництва Прибудов підтверджено БТІ вже у 2005 році, що підтверджує здійснення цього будівництва ОСОБА_6 у 2004-2005 р.р., в той час як Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI набрав законної сили 12.03.2011.

Інших порушень чинного на момент здійснення будівництва Прибудов законодавства вказані відповіді Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області не містять, що свідчать про неналежність даних доказів порушення ОСОБА_6 будівельних норм і правил і, відповідно, про неможливість взяття їх колегією суддів до уваги.

- по-друге, згідно ч.4 ст.375 ЦК України (в редакції на момент проведення будівництва Прибудов) правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

В свою чергу за визначення ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Також вказана стаття Цивільного кодексу України передбачає наслідки здійснення самочинного будівництва.

Так, зокрема, відповідно ч.4 даної статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок, а згідно частини 5 - на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що стаття 376 ЦК України не передбачає такого наслідку самочинного будівництва, як скасування рішення органу виконавчої влади про надання дозволу на будівництво, яке ще й було вже здійснено.

Також не передбачають такого наслідку як скасування рішення органу виконавчої влади про надання дозволу на будівництво прибудов на присадибній ділянці, яке вже здійснено, наявність можливих порушень будівельних норм та правил пожежної безпеки.

Тим більш, що лише самим позивачем наявність цих порушень, які полягають на думку останньої в тому, що ОСОБА_6 не дотримано державних стандартів п.3.17 Б2.4.-1-94 «Планування та забудова міських та сільських поселень» щодо відстані між спорудами, оскільки прибудова Б2-1 фактично з'єднала стіну жилого будинку Б-1, що належить ОСОБА_6, та стіну жилого будинку А-1, що на даний час належить ОСОБА_7, та в тому, що у прибудові Б2-1 ОСОБА_6 встановлено та підключено газове опалювальне обладнання (підключено в дію газовий котел), що не відповідає пожежним нормам та створює реальну загрозу вибуху газу, що може призвести до пошкодження мого майна та втрати здоров'я.

В той час як встановлення таких порушень повинно підтверджуватись належними доказами - документами контролюючих органів (матеріалами перевірок тощо), які позивачем суду не надані.

Щодо посилань скаржника на те, що дах прибудови Б2-1 виготовлений таким чином, що атмосферні опади з нього потрапляють прямо на паркан, із паркану стікають на земельну ділянку, що в свою чергу призводить до незручностей у користуванні позивачем земельною ділянкою, то колегія суддів зазначає, що, дійсно відповідно до ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Поряд з цим, скаржником не наведено норми чинного законодавства, яка б передбачала, що створення сусідами незручностей у фактичному користуванні земельною ділянкою може бути підставою для вимоги про скасування рішення органу виконавчої влади про надання дозволу на будівництво прибудов на присадибній ділянці.

Так, стаття 104 ЗК України лише передбачає право власників та землекористувачів земельних ділянок вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Аналогічна позиція колегії суддів і по доводах скаржника про те, що виступна конструкція стіни однієї з прибудов (прибудова Б2-1) вийшла за межі існуючої огорожі та фактично знаходиться на земельній ділянці, землекористувачем якої є ОСОБА_7 Тим більш, що з матеріалів справи не вбачається розподіл, встановлення між позивачем та ОСОБА_6 спільних меж земельних ділянок у відповідності до ст.106 ЗК України.

Такі доводи скаржника свідчать про існування між співвласниками домоволодіння спору про межі земельних ділянок, який лежить поза межами даного адміністративного спору.

За приписами ст.6 КАС України право на звернення до адміністративного суду з відповідним позовом виникає у особи у разі, якщо така особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Положеннями Кодексу адміністративного судочинства України передбачається не лише обов'язок суб'єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.71 КАС України), але й обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.71 КАС України).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає недоведеним позивачем того, що спірні рішення № 1028 від 26.11.2004 та № 605 від 17.06.2005 стосовно надання дозволу ОСОБА_6 на будівництво Прибудов прийняті Виконкомом з порушеннями, які б слугували підставою для їх скасування, і що у разі скасування вже реалізованих рішень, права ОСОБА_7, які вона вважає порушеними, відновляться.

Таким чином, колегія суддів вважає цілком обґрунтованою відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку, застосував до правовідносин, як виникли між сторонами по справі норми права, які регулюють саме ці правовідносини, прийняв законне та обґрунтоване рішення, що свідчить про відсутність підстав для скасування постанови Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 8 грудня 2015 р. у даній справі.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 р. у справі № 205/2567/14-а(2а/205/50/15) - залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 р. у справі № 205/2567/14-а(2а/205/50/15) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко