Справа № 820/2815/15
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Київ К/800/35855/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С. , Іваненко Я.Л. ,розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2015р. у справі за позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.03.2015р. № 10-15, наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 15.01.2015р. про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2015р., в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач з посиланням на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судами, просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відхилення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що громадянин Ефіопії ОСОБА_5 15.01.2015р. звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв'язку з тим, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бо не змінились умови передбаченні п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказом № 10 від 15.01.2015р. ГУ ДМС України в Харківській області позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою , яка потребує додаткового захисту.

Крім того, 15.01.2015 р. ГУ ДМС України в Харківській області винесено повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 5, в зв'язку з тим, що заява позивача не містить умов, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погодившись з вищезазначеним рішенням ГУ ДМС України в Харківській області, позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати наказ про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 02.03.2015р. № 10-15 відхилено скаргу на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що надіслано позивачу повідомлення № 15 від 12.03.2015р.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що повідомлення № 5 від 15.01.2015р. ГУ ДМС України в Харківській області та рішення ДМС України від 02.03.2015р. № 10-15 прийняті у межах компетенції, згідно з вимогами чинного законодавства, є правомірними, обґрунтованими та на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених позивачем у заяві, та наявних у матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з урахуванням наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р., № 3671-VI.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 19.12.2013р. вже звертався з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що у країні його громадянства, де він проживав - в Федеративній демократичній республіці Ефіопії існує загроза для його життя.

За результатами розгляду матеріалів особової справи ДМС України прийнято рішення № 190-14 від 04.04.2014р. "Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яке позивачем оскаржено до Харківського окружного адміністративного суду.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26.08.2014р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2014р., відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним рішення від № 190-14 від 04.04.2014р.

Крім того, ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2014р. встановлено, що позивач в'їхав на територію України по підробленому паспорту країни походження, оскільки в паспорті зазначені прізвище та ім'я, які йому не належать, вони схожі на його справжні прізвище та ім'я, але написане не відповідає дійсним імені та прізвищу позивача.

Звертаючись повторно за захистом, позивач вказує на виникнення нових обставин, пов'язаних з тим, що на час повторного звернення Законом України «Про внесення змін до ст. 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI», від 13.05.2014р. № 1251- VIІ розширено поняття «додаткового захисту». При цьому, згідно з вказаними змінами особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. При цьому, у скарзі шукач захисту наводить оновлену інформацію по країні його походження, яка на його думку підтверджує його суб'єктивні побоювання зазнати переслідувань.

Пунктом 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16 грудня 1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Колегія судів вважає вірними висновки апеляційного суду про те, що, незважаючи на зміни в законодавстві, у заявника відсутні нові умови, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Законом України від 08.07.2011р. № 3671-VI, оскільки зміст заяви від 15.01.2015р. містить аналогічні з першим зверненням позивача причини звернення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач при винесенні повідомлення та рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину Ефіопії ОСОБА_5, діяв в межах передбачених Законами України.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді

Пасічник С.С.

Іваненко Я.Л.