Справа № 802/334/16-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2016-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

11 квітня 2016 р. Справа № 802/334/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Демченка Андрія Михайловича

представника позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс"

до: Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування розпорядження

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс" до Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження.

Перед початком розгляду справи по суті, судом з власної ініціативи поставлено на розгляд питання про належність розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Представники позивача в ході обговорення даного питання пояснили, що предметом оскарження у даній справі є розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації, тобто рішення суб'єкта владних повноважень, а відтак спір слід розглядати з правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник відповідача з приводу поставленого на розгляд питання поклався на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступне.

Так, як свідчать обставини справи, відповідно до Розпорядження голови Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 24 квітня 2007 року №195 «Про надання в оренду земельних ділянок» було надано ПСП «Агросервіс» терміном на 10 (десять) років невитребувані земельні частки (паї) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка Тиврівського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 13,9 га.

03 вересня 2007 року між Тиврівською райдержадміністрацією (орендодавець) та ПСП «Агросервіс» (орендар) було укладено договір оренди невитребуваних земельних часток (паїв) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка Тиврівського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстрований 20 вересня 2007 року Тиврівським відділом Вінницької регіональної філії «Центр ДЗК» за № 54 (а.с. 6 - 8).

Відповідно до п.34 Договору від 03 вересня 2007 року однією з підстав припинення дії договору оренди землі є нотаріальне оформлення спадщини (а.с. 7).

В 2013 році спадкоємцями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було оформлено спадщину на вищезазначені земельні ділянки, що підтверджується рішенням Тиврівського районного суду від 21.03.2013 року та отримано документи на право власності на нерухоме майно.

Судом встановлено, що на підставі вищезазначеного, 21 жовтня 2015 року головою Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області було прийнято розпорядження №446 «Про припинення дії договору оренди землі» (а.с. 19).

Дане розпорядження прийнято на підставі заяви представника власників земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Відповідно до заяв додавались копії документів, які посвідчували право власності на земельні ділянки, які знаходяться на території Довгополівської сільської ради Тиврівського району за межами населеного пункту с. Довгополівка. Також було надано копію заяви від 07.08.2015 року, яку було подано до ПСП «Агросервіс» про припинення дії договору оренди невитребуваних земельних часток (паїв) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка (а.с. 29,30).

Суд встановив, що відповідно до Розпорядження голови Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 21 жовтня 2015 року № 446 «Про припинення дії договору оренди земельної ділянки» було припинено дію договору оренди невитребуваних земельних часток (паїв) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка в звязку з нотаріальним оформленням права власності на земельні ділянки спадкоємцями.

Виходячи зі змісту позовних вимог, вбачається, що предметом оскарження в даній адміністративній справі є розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 21 жовтня 2015 року №446 на підставі якого, в подальшому, було припинено дії договору оренди землі від 03 вересня 2007 року, так як на невитребувані земельні частки (паї) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка Тиврівського району Вінницької області, набули права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Тобто, в даному випадку суть заявлених позовних вимог фактично зводиться до оскарження Приватним сільськогосподарським підприємством "Агросервіс" набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права на земельну ділянку площею 3,85 га, яка на переконання позивача належить йому на праві користування на умовах оренди.

А відтак має місце спір щодо права на земельну ділянку між двома особами, які вважають себе законними її користувачами.

Надавши оцінку вищенаведеним обставинам, суд приходить до висновку про закриття провадження у даній справі з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Земельний кодекс України (далі - ЗК України) є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 2 ЗК України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Виходячи з положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

За змістом ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 11 ЦК України, ст.ст. 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

За таких обставин, індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.

З аналізу вищенаведених норм, в даному випадку Тиврівська районна державна адміністрація Вінницької області приймаючи розпорядження від 21 жовтня 2015 року №446 «Про припинення дії договору оренди землі» на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка, реалізувала свої повноваження власника землі.

Відтак, у відносинах з приводу яких виник спір, відповідач не здійснював владні управлінські функції, а тому даний спір має не публічний, а приватно - правовий характер.

Крім того, слід також зазначити, що Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

З аналізу вищевикладеного слідує, що рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Аналогічні висновки відображенні у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2510цс15, прийнятій на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах.

Так, із матеріалів справи вбачається, що розпорядження яке оскаржується Приватним сільськогосподарським підприємством "Агросервіс" у даній справі, має ознаки ненормативного акта, оскільки породжує правові наслідки виключно для ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та було реалізоване ним, на підставі надання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 нотаріального оформлення спадщини, на підставі якого було набуте останніми право власності на земельну ділянку, а тому вимоги про визнання розпорядження №446 від 21 жовтня 2015 року протиправним та скасування слід розглядати в порядку цивільного або господарського судочинства.

Подібна правова позиція з цього приводу викладена в постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 21-5421а15, від 4 листопада 2015 року у справі № 21-3296а15, від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 09 грудня 2014 р. у справі №21-308а14 та від 16 грудня 2014 р. у справі №21-544а14, висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень ст.244-2 КАС України. Крім того, на помилковість відступлення судами від такої позиції Верховного Суду зазначається також і в згаданій раніше постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2510цс15.

Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Вище вказане дає можливість дійти до переконання, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК України та 16 Цивільного кодексу України.

Також, суд, зазначає, що у рішенні Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів а, б, в, г ст. 112 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої ст. 17 КАС України, то слід врахувати, що за цим висновком Конституційного Суду до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як субєктом владних повноважень, повязані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності. Проте, оскаржуване розпорядження винесене районною державною адміністрацією, тобто не органом місцевого самоврядування.

Водночас варто звернути увагу на те, що у відповідному рішенні Конституційного Суду не використовуються формулювання на зразок "виключно" або "лише", тому органи місцевого самоврядування в описаних ситуаціях можуть діяти не лише як суб'єкти владних повноважень, що в сукупності із встановленим приватноправовим характером спору вказує на можливість розгляду таких справ в порядку господарської чи цивільної юрисдикції.

За наведених вище обставин суд доходить висновку про закриття провадження у справі у звязку з неналежністю розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 157, 165, 186, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс" до Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження закрити.

Роз'яснити позивачу, що розгляд даного спору має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії ухвали суду безпосередньо в суді, то п'ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії ухвали суду.

Суддя /підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом Суддя: Cекретар: