Справа № 823/50/16
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року справа № 823/50/16 м. Черкаси

11 год. 30 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гараня С.М.,

секретаря Тараненка М.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в Черкаський окружний адміністративний суд з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Держземагентства у Черкаській області (на сьогоднішній день - ГУ Держгеокадастру у Черкаській області) від 24.04.2015, які видані гр. ОСОБА_2 про надання йому дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності орієнтованими розмірами 13,0 га, 14,5 га, 17,88 га, 13,0 га, 5,0 га та 30,0 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства в оренду, розташованих в адміністративних межах Білозірської сільської ради Черкаського району.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувані накази є протиправними, а тому підлягають скасуванню, оскільки були прийняті з порушенням вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство». В обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що у відповідності ч.7 ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури, натомість з графічних матеріалів вбачається, що земельні ділянки орієнтованими розмірами 13,0 га, 14,5 га, 17,88 га, 13,0 га, 5,0 га та 30,0 га, на які ОСОБА_2 отримано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення їх в оренду не являються єдиним масивом, оскільки не є суміжними та знаходяться на великій відстані одна від одної. Крім цього, позивач також наголосив, що в поданих заявах (про надання дозволів на розробку проектів землеустрою) гр. ОСОБА_2 не обґрунтував розміри вищевказаних земельних ділянок, з урахуванням можливості їх обробітку, необхідність отримання таких великих площ, не зазначив при цьому перспективи діяльності фермерського господарства та не надав підтвердження наявності необхідної техніки для обробітку такої площі землі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги позовної заяви підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача до зали судового засідання не прибув, в наданих суду письмових запереченнях наголосив, що накази ГУ Держземагентства у Черкаській області від 24.04.2015 № 23-2639/14-15-СГ, № 23-2640/14-15-СГ, № 23-2642/14-15-СГ, № 2666/14-15-СГ, № 2667/14-15-СГ та № 23-2668/14-15-СГ про надання гр. ОСОБА_2 дозволів на розроблення документації із землеустрою не повязані з позбавленням позивача права на спірні земельні ділянки та не порушують його права, свободи та інтереси, оскільки отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи до зали судового засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 23.04.2015 до ГУ Держземагентства у Черкаській області звернувся гр. ОСОБА_2 із заявами та необхідними пакетами документів (а.с.85-93, 95-103, 105-113, 115-123, 125-133, 135-144), в яких просив надати йому дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтованими площами 17,88 га, 30,0 га, 5,0 га 13,0 га, 14,5 га та 13,0 га. для ведення фермерського господарства, в адміністративних межах Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області (за межами населеного пункту).

Оскільки вищевказані заяви відповідали вимогам Земельного Кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство», 24.04.2015 ГУ Держземагентства у Черкаській області були видані накази № 2666/14-15-СГ, № 2667/14-15-СГ, № 23-2668/14-15-СГ, № 23-2639/14-15-СГ, № 23-2640/14-15-СГ та № 23-2642/14-15-СГ (а.с.84, 94, 104, 114, 124, 134) про надання гр. ОСОБА_2 дозволів на розроблення документації із землеустрою (щодо відведення вищевказаних земельних ділянок).

Вважаючи вищевказані накази відповідача протиправними, оскільки останні фактично обмежують право позивача на отримання в оренду земельних ділянок в адміністративних межах Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області (надано дозвіл одній особі на розроблення документації із землеустрою на земельні ділянки загальною площею майже 100 га), ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів зі сторони субєкта владних повноважень.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею в державі регулюються Земельним кодексом України (надалі ЗК України).

Згідно ч.1 ст.22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення, у відповідності до ч.2 зазначеної статті належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури (ч.3 ст.22 ЗК України).

Частиною 1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7 ст.118 ЗК України).

Вказана норма кореспондується із ч.3 ст.123 ЗК України, якою визначено, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із наведених вище норм ЗК України слідує, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 1861 цього Кодексу.

Згідно ч.9 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (ч.ч. 10,11 ст.118 ЗК України).

Аналіз вищевказаних положень ЗК України дає підстави суду зробити висновок, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ст.118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Таким чином, отримання особою дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на думку суду, не означає прийняття в подальшому позитивного рішення про надання її у власність цій особі.

Аналогічна правова позиція висловлена Київським апеляційним адміністративним судом в постанові від 23.11.2015 у справі № 823/2401/15.

З урахуванням вищевказаного суд дійшов висновку, що накази ГУ Держземагентства у Черкаській області були від 24.04.2015 № 2666/14-15-СГ, № 2667/14-15-СГ, № 23-2668/14-15-СГ, № 23-2639/14-15-СГ, № 23-2640/14-15-СГ та № 23-2642/14-15-СГ про надання гр. ОСОБА_2 дозволів на розроблення документації із землеустрою не порушують права, свободи та інтереси позивача та не створюють для нього жодних правових наслідків.

Твердження ОСОБА_1 відносно того, що в даних правовідносинах пріоритетними нормами виступають не положення Земельного Кодексу України, а норми Закону України «Про фермерське господарство» суд сприймає критично та зазначає, що нормами вказаного Закону визначені правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України, в той час як положеннями ЗК України встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. В даному випадку підстави та порядок надання дозволів на розроблення документації із землеустрою (прийняття оскаржуваних наказів) і є саме предметом розгляду даної справи, в звязку з чим суд дійшов висновку, що пріоритетними нормами застосування є саме норми ЗК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів, що під час вчинення дій з приводу яких подано позов, він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги яка подається до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя С.М. Гарань

Повний текст постанови виготовлений 18.04.2016 року.