Справа № 22-а-213/11
Суддя: Олійник В. І.
Дата ухвалення: 2015-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Київської області
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Панасюка С.П., Матвієнко Ю.О.,

розглянула у порядку письмового провадження у приміщенні Апеляційного суду Київської області адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про зобовязання перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2009 року позивач звернувся до суду з позовом провиплату недоплаченої суми одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2007 рік, посилаючись на те, що він є потерпілим від аварії на ЧАЕС категорії 1, інвалідом 2-ї групи і згідно законодавства має право на щорічну грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається на момент виплати. Оскільки відповідачем такий розмір пенсії здійснюється у значно меншому розмірі, просив зобов»язати відповідача виплатити недоплачену суму одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2007 рік в розмірі 2180 грн.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2009 року позов задоволено. Визнано відмову відповідача щодо перерахунку одноразової грошової допомоги на оздоровлення позивачу неправомірною. Стягнено з управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради на користь ОСОБА_1 2130 грн. недоотриманої суми одноразової грошової допомоги за 2007 рік.

В апеляційній скарзі УСЗН Білоцерківської міської ради просить скасувати постанову суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, що підтвержено копією посвідчення потерпілого від аварії на ЧАЕС, серії А №085260, і згідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на щорічну грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Разом з тим, у 2007 році фінансування пільг, компенсацій та доплат постраждалим громадянам проводиться відповідно до обсягів, затверджених Законом України "Про Державний бюджет України на 2007 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", положення якого обмежували розміри щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року за №6-рп визнано неконституційними деякі положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік», в т.ч. п.30 ст.71 цього Закону, яким було передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з бюджетними призначеннями та ураховуючи вимоги ст.95 Конституції України та Бюджетного кодексу України, Кабінет Міністрів України встановив розміри щорічної допомоги на оздоровлення, згідно ст.48 ч.4 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Так, виплати за 2007 рік відповідачем проводились згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно ст.62 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", застосування Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковим для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Частина 2 статті 95 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та норми якої є нормами прямої дії, цілком однозначно передбачає, що всі видатки держави, їх цільове призначення, визначаються виключно в Законі про державний бюджет на відповідний бюджетний рік.

Згідно з ст.75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмету правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Частина 2 ст.95 Конституції України визначає, що виключно законом України про Державний бюджет України визначаються видатки держави на загальні суспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України. Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, за наявності декількох законів, норми які по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

На момент виникнення спірних відносин, а саме на дату нарахування і виплати позивачу органами соціального захисту населення відповідних коштів, необхідно встановити положення яких рівнозначних за юридичною силою законів були діючими: Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", чи закон України про Державний бюджет України на відповідний рік, з урахуванням тих обставин, що у зв'язку з рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року за №6-рп було визнано неконституційними деякі положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, щодо задоволення позову, оскільки суд не врахував ст.99 КАС України, відповідно до якої строк позовної давності встановлений один рік.

Ч.1 ст.100 КАС України передбачено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради було заявлено клопотання про відмову позивачу у задоволенні адміністративного позову з огляду на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовом.

За таких обставин, виходячи з меж позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, а також враховуючи ту обставину, що відповідач наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог з причин пропущення строку позивачем до адміністративного суду з позовом, колегія вважає за необхідне постановити нову постанову у справі про відмову у задоволенні позовних вимог .

Керуючись ст. ст.198, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області задовольнити .

Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2009 року скасувати та ухвалити по даній справі нову постанову.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про стягнення недоотриманих сум одноразової допомоги на оздоровлення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом 20 днів до ВАСУ після набрання законої сили.

Головуючий

Судді: