Справа № 229/968/16-а
Суддя: Гонтар А. Л.
Дата ухвалення: 2016-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 229/968/16-а
Номер провадження 2-а/229/27/2016
Категорія № 87
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2016 р. Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого - судді Гонтар А.Л.

при секретарі Костенко В. М.,

за участю представника відповідача Михайлішиної С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області про оскарження дій суб'єкту владних повноважень,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_2 звернувся 17.03.2016 року до Дружківського міського суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області про оскарження дій суб'єкту владних повноважень.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 05.01.2016 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років, передбаченої Законом України "Про прокуратуру".

Рішенням Управління пенсійного фонду в м.Дружківка Донецької області №17 від 12.02.2016 року йому було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, тому, що він не має необхідної вислуги 22,6 років як того вимагає ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697, оскільки фактично його вислуга складає 21 рік 2 місяця 1 день.

Вважає дії Управління фонду України в м.Дружківці Донецької області щодо відмови в призначенні пенсії неправомірними, оскільки він має право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" ( в редакції від 12.07.2001, №2663-ІІІ), а прийнятий новий Закон України "Про прокуратуру" №1697, який вступив в дію 15 липня 2015 року щодо збільшення вислуги років, обмеження в розмірі пенсії, звужують, обмежують його права, порушують вимоги ст. 22 Конституції України. Також саме по Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 12.07.2001, №2663-ІІІ) з 1998 року він здобув основну вислугу років та майже право на пенсію, виконував основні функції прокуратури, що діяли на той час та сьогодні суттєво змінились в бік полегшення праці в органах прокуратури, а відповідно й внесені зміни в законодавство щодо граничних розмірів пенсій та збільшено вислугу років, які можуть бути застосовані до тих працівників, що призначені в органи прокуратури після введення зазначених змін та облегшення умов праці, зменшення психічних та фізичних вимог, які добровільно погодились на запропоновані умови праці та соціальні гарантії.

Просить суд зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в м. Дружківці Донецької області призначити з 05 січня 2016 року йому пенсію за вислугу років згідно ст.50-1 ЗУ « Про прокуратури» ( в редакції від 12.07.2001 року, №2663-ІІІ) в розмірі 82 % від середньомісячного заробітку без обмеження у розмірі та забезпечити її виплату.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та заяву, уточнення та доповнення до позову, в яких зазначає, що помилково ним в позові заявлено про проведення розрахунку пенсії в розмірі 82 відсотки, але фактично просить провести розрахунок пенсії в розмірі 90 відсотків з середнього заробітку, як того вимагає Закон України "Про прокуратуру" (в редакції від 12.07.2001 року, №2663-ІІІ) без обмеження її максимального розміру, та просить відшкодувати йому суму оплаченого ним судового збору.

Представник відповідача Михайлішина С.В. в судове засідання з'явилася заперечила проти позовних вимог, просила у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву.

Суд, перевіривши викладені в позовній заяві та письмових запереченнях доводи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх в сукупності, приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 05 січня 2016 року звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 15.11.1991 року (в редакції ЗУ №2663-ІІІ від 12.07.2001 року), зокрема 90 відсотків суми місячної чинної заробітної плати. Рішенням УПФУ в м.Дружківка від 12.02.2016 року за №17 йому було відмовлено в призначенні пенсії та роз'яснено, що право на пенсійне забезпечення ОСОБА_2 набуде в 60 років (ч.5 ст.86 ЗУ №1697 від14.10.2014 року) або у разі набуття необхідного стажу роботи за вислугу років передбаченого частиною першою статті 86 Закону №1697 ( а.с.10). Позивач з відмовою не погодився та звернувся до суду із даним позовом.

З оглянутої судом копії трудової книжки серії НОМЕР_1, заведеної 16 березня 1998 року на ім'я ОСОБА_2 вбачається, що в період з 16 березня 1998 року по 20 серпня 1998 року позивач працював в Іллічівському районному суді м.Маріуполя, з 04 вересня 1998 року по даний час працює в органах прокуратури (а.с.32-41).

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя "Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його віповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли закон, який був чинний до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Частиною першою статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (в редакції Закону України №2663-ІІІ від 12.07.2007 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, частини 1-3 ст. 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційний суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповіднодо статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи сувіренітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст.17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію" ( 565-12 ), "Про прокуратуру" (1789-12 ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п.3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 року у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР ) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) ( 254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної,правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція ( 254к/96-ВР ) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 , від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» та прийнятим новим Законом України "Про прокуратуру" №1697 , який набрав чинності 15 липня 2015 року звузили соціальні гарантії позивача, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

Суд вважає, що порушує вимоги ст.22 Конституції України і гарантоване право на нарахування позивачу і отримання пенсії за вислугу років вимоги п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ, про наступне: У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України. Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Виходячи із викладеного у зазначених рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення його пенсії за вислугою років на підставі cт. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та, керуючись вимогами ст.22 Конституції України, в розмірі 90 % суми місячного (чинного) заробітку за останні 24 календарних місяці роботи.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка.

Згідно із статтею 46 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991року, прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості.

Статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року в редакції Закону України №2663-ІІІ від 12.07.2007 року) визначено у:

ч.І - прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку;

ч.2 - розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі;

ч.5 - до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

На день звернення до Управління Пенсійного Фонду України в м.Дружківка Донецької області, тобто на 05.01.2016 року, стаж роботи позивача в органах прокуратури становив 21 рік 2 місяці 1 день .

Вказаний стаж роботи підтверджується записами в трудовій книжці та довідкою УПФУ в м.Дружківці Донецької області розрахунку стажу ( а.с.33-41,44).

Крім того, до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугою років згідно із вказаною вище частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

23 червня 1999 року Маріупольським гуманітарним інститутом Донецького державного університету позивачу видано диплом спеціаліста НОМЕР_2, згідно якого підтверджується, що ОСОБА_2 навчався на юридичному факультеті Маріупольського гуманітарного інституту Донецького державного університету та повністю закінчив курс навчання, за спеціальністю «правознавство» і рішенням державної екзаменаційної комісії присвоєно кваліфікацію спеціаліста «юрист» (а.с.42).

Крім того, довідкою Маріупольського державного університету №242 від 17.09.2015 року підтверджується навчання позивача у цьому вищому навчальному закладі упродовж 1994-1999 років (а.с.43).

Таким чином, стаж роботи позивача на день звернення до Управління Пенсійного Фонду України в м.Дружківка Донецької області, що дає право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1999 року в редакції ЗУ №2663-ІІІ від 12 липня 2007 року "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру", становить більше 20 років та позивач має право на призначення йому, нарахування та виплату пенсії за вислугою років відповідно до вимог вищевказаного Закону без обмеження її максимального розміру, оскільки таке обмеження не передбачене цим Законом .

Доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, та надані в судовому засіданні спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., які підлягають стягненню з Управління Пенсійного Фонду України в м.Дружківка Донецької області.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2,6, 7, 8, 9, 10-11, 70-72,159-163, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківці Донецької області про оскарження дій суб'єкту владних повноважень задовольнити повністю.

Визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного Фонду України в м. Дружківка Донецької області про відмову у призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугу років та протиправними дії Управління Пенсійного Фонду України в м.Дружківці Донецької області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_2 згідно ст.50-1 Закону України « Про прокуратуру».

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в м.Дружківка Донецької області провести обчислення ОСОБА_2 пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 ЗУ « Про прокуратуру» з 05 січня 2016 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного ( чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

Стягнути з Управління Пенсійного Фонду України в м.Дружківка Донецької області на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили: через 10 днів з дня її проголошення, якщо впродовж цього строку не подана апеляційна скарга; або після розгляду апеляційним судом у разі подання апеляційної скарги.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного адміністративного суду через Дружківський міський суд протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України -з дня складання у повному обсязі.

Суддя: А. Л. Гонтар