Справа № 826/13135/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року м. Київ К/800/21243/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,

суддів:Іваненко Я.Л.,Тракало В.В.,

при секретарі - Крапивка Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, Державної пенітенціарної служби України, Національного агентства України з питань державної служби про визнання протиправними розпоряджень, наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року,-

у с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив визнати протиправними і скасувати: акт службового розслідування від 31 липня 2015 року і наказ Національного агентства України з питань державної служби №108 від 17 липня 2014 року, розпорядження Кабінету Міністрів України № 627-р від 7 липня 2014 року і № 683-р від 6 серпня 2014 року, накази Державної пенітенціарної служби України №118 о/с від 14 серпня 2014 року і №119 о/с від 15 серпня 2014 року, поновити на посаді Голови Державної пенітенціарної служби України та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 6 серпня 2014 року по день поновлення на посаді.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що проходив службу в органах Державної пенітенціарної служби України, з 12 березня 2014 року на посаді Голови цього відомства.

Відповідно до наказу №108 від 17 липня 2014 року Національне агентство України з питань державної служби відносно позивача провело службове розслідування, за наслідками якого був складений акт від 31 липня 2014 року.

На період проведення службового розслідування Кабінет Міністрів України видав розпорядження № 627-р від 7 липня 2014 року, яким позивача відсторонив від виконання посадових обов'язків, а після завершення такого наступним розпорядженням № 683-р від 6 серпня 2014 року звільнив з посади Голови Державної пенітенціарної служби України на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу" (далі - Закон №3723-ХІІ) за порушення Присяги державного службовця (далі - Присяга).

На виконання цих розпоряджень Державна пенітенціарна служба України видала накази №118 о/с від 14 серпня 2014 року і №119 о/с від 15 серпня 2014 року про звільнення позивача з посади і запас Збройних Сил України за порушення дисципліни.

Вважаючи дії, розпорядження та накази відповідачів такими, що не відповідають дійсним обставинам та вимогам закону ОСОБА_4 просив визнати їх протиправними і скасувати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним акту службового розслідування від 31 липня 2014 року закрито.

Постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Київський апеляційний адміністративний суд оскаржуваною постановою від 26 березня 2015 року постанову суду першої інстанції скасував, ухвалив нову постанову, якою позов задовольнив частково, визнав протиправними і скасував розпорядження Кабінету Міністрів України №683-р від 6 серпня 2014 року, накази Державної пенітенціарної служби України №118 о/с від 14 серпня 2014 року і №119о/с від 15 серпня 2014 року, поновив ОСОБА_4 на посаді Голови Державної пенітенціарної служби України та стягнув з цього відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 6 серпня 2014 року, в решті позову відмовив.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях позивач вважаючи, що апеляційний суд встановив дійсні обставини справи та правильно застосував норми матеріального і процесуального права просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і задовольняючи позов апеляційний суд на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що звільнення позивача з посади Голов и Державної пенітенціарної с лужби України на підста ві пункту 6 частини першої статті 30 Закону №3723-ХІІ за порушення Присяги не відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судами, ОСОБА_4 проходив службу в органах Державної пенітенціарної служби України, з 12 березня 2014 року на посаді Голови цього відомства.

Відповідно до наказу №108 від 17 липня 2014 року Національне агентство України з питань державної служби відносно позивача провело службове розслідування, за наслідками якого був складений акт від 31 липня 2014 року.

Підставою проведення службового розслідування стали факти порушень законодавства підлеглими працівниками системи виконання покарань Державної пенітенціарної служби України та втеча ув'язненого ОСОБА_8 зі слідчого ізолятора міста Києва.

За наслідками проведеного службового розслідування Кабінет Міністрів України видав розпорядження № 683-р від 6 серпня 2014 року, яким позивача звільнив з посади Голови Державної пенітенціарної служби України на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону №3723-ХІІ за порушення Присяги, а Державна пенітенціарна служба України відповідно видала накази №118 о/с від 14 серпня 2014 року і №119 о/с від 15 серпня 2014 року про звільнення позивача з посади і запас Збройних Сил України.

Так, спірні правовідносини регулюються Законами України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу", "Про державну кримінально-виконавчу службу України" від 23 червня 2005 року №2713-ІУ (далі - Закон №2713-ІУ), "Про центральні органи виконавчої влади", Положенням про Державну пенітенціарну службу України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 394/2011 (далі - Положення № 394/2011), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114), Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-ІУ (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

Державна пенітенціарна служба України відповідно до пункту 1 Положення № 394/2011 є центральним органом виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону №2713-ІУ служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Пунктом 6 частини першої статті 30 Закону № 3723-XII передбачено, що державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої у статті 17 цього Закону.

Текст Присяги наведено у частині другій статті 17 Закону № 3723-XII: "Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки".

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Тобто, як порушення Присяги, так і інше дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем правових, етичних (моральних) норм. Водночас, дисциплінарне правопорушення, не за порушення присяги, пов'язується лише з порушенням правових вимог щодо проходження публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону №3723-XII за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює, до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення.

Частиною другою цієї статті передбачено, що до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу, як попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Відпо відно до частини другої статті 9 За кону № 3723-XII регулюван ня правового становища держа вних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури , судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не перед бачено законами України.

В свою чергу, за приписами частини п'ятої статті 23 Закону №2713-ІУ на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови пр оходження служби та грошовог о забезпечення, передбачені д ля працівників органів внутр ішніх справ.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначає Дисциплінарний статут.

Відповідно до частини першої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів i підрозділів, та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно статті 2 Дисциплінарного статуту під проступком розуміється невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

За приписами статті 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового i начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність.

Статтею 12 Д исциплінарного статуту визначено, що на осіб рядовог о і начальницького складу орг анів внутрішніх справ за пору шення службової дисципліни м оже бути накладено такий вид д исциплінарного стягнення, як звільнення з органів внутріш ніх справ. Звільнення з органі в внутрішніх справ є найсувор ішим видом стягнення, рішення про накладення якого має прий матися з урахуванням тяжкост і вчиненого та попередньої ро боти особи.

Системний аналіз спеціальних і загальних норм, наведених у статтях 1, 2, 5, 12 Дисциплінарного статуту, статтях 14, 17, 30 Закону № 3723-XII свідчить, що за вчинення посадовими особами Державної пенітенціарної служби України порушень службової дисципліни, дисциплінарних правопорушень допускається застосування дисциплінарних стягнень, визначених у статті 12 Дисциплінарного статуту, статті 30 Закону № 3723-XII, найбільш суворим з яких є звільнення. У пункті 6 частини першої статті 30 Закону № 3723-XII визначено не окремий вид відповідальності державних службовців за порушення Присяги, а спеціальну підставу для припинення державної служби. Саме ж припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

Отже, і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Таким чином, припинення державної служби у зв'язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення особи з посади за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Ураховуючи викладене, на думку колегії суддів Вищого адміністративного суду України правовий статус посадових осіб Державної пенітенціарної служби України, їх права та обов'язки визначаються Законом №2713-ІУ, Положеннями № 394/2011 і №114 та Дисциплінарним статутом, а в частині, що ними не регулюється, - Законом № 3723-XII. Тобто дисциплінарна відповідальність посадових осіб Державної пенітенціарної служби України врегульована спеціальним законодавством, у тому числі й нормами Дисциплінарного статуту. Норми Закону №3723-XII можуть застосовуватися щодо посадових осіб Державної пенітенціарної служби України у тій частині, що не врегульована спеціальним законодавством, у тому числі й нормами Дисциплінарного статуту, оскільки припинення державної служби на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону № 3723-XII є крайнім заходом відповідальності державного службовця за порушення службової дисципліни, який виходить за межі дисциплінарної відповідальності, тому неможливість застосування до посадової особи Державної пенітенціарної служби України дисциплінарних стягнень аж до звільнення з цього органу має бути мотивовано.

Розділом ІУ Дисциплінарного статуту визначено види дисциплінарних стягнень та порядок їх застосування, чітко врегульована процедура їх застосування, завдяки чому забезпечується належний захист законних прав та інтересів працівників при вирішенні питань їх дисциплінарної відповідальності.

Передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстави припинення державної служби за порушення Присяги мають бути порушення, встановлені внаслідок ретельного службового розслідування, порядок проведення якого регулюється Інструкцією. При цьому необхідно враховувати, що наслідком вчинення дисциплінарного правопорушення можуть бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення з Державної пенітенціарної служби України, які є санкціями різних рівнів відповідальності і не можуть застосовуватися як альтернативні. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_4 з посади Голови Держав ної пенітенціарної служби Ук раїни на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону №3723-ХІІ за порушення Присяги є неправомірним, що узгоджується з практикою Верховного Суду України висловленою у постановах від 21 травня, 4 червня, 17 вересня та 3 грудня 2013 року (№№21-403а/12; 21-167а/13; 21-231а/13; 21-379а/13 відповідно), а відтак частково задовольнив позов.

Рішення апеляційного суду відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, усталеній практиці Верховного Суду України, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді:

Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало