Справа № 808/6857/14
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" квітня 2016 р. м. Київ К/800/32506/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Сіроша М.В.

Юрченко В.П.

при секретарі судового засідання: Ігнатенко О.В.,

розглянувши касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Торговий Дім «Азовзагальмаш»

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року

по справі № 808/6857/14

за позовом Приватного акціонерного товариства «Торговий Дім «Азовзагальмаш»

до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС

про стягнення пені, нарахованої на суму бюджетної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Торговий Дім «Азовзагальмаш» звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС про стягнення 706605,54 грн. пені, нарахованої за період з 14 лютого по 28 травня 2014 року, на суму бюджетної заборгованості.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року у даній справі позов задоволено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову з мотивів безпідставності заявлених вимог.

Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, та залишити без змін постанову суду першої інстанції, оскільки скаржник вважає її такою, що прийнята з правильним застосуванням норм чинного законодавства.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 17 січня 2014 року ПАТ «Торговий Дім «Азовзагальмаш» подано до податкового органу Декларацію з податку на додану вартість за грудень 2013 року із заявою про повернення суми бюджетного відшкодування у розмірі 31793765,00 грн.

08 лютого 2014 року уповноваженим фахівцем податкового органу проведена камеральна перевірка ПАТ «Торговий Дім «Азовзагальмаш» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування.

За результатами перевірки складена Довідка № 67/28-03-39-25328954.

10 лютого 2014 року СДПІ з обслуговування великих платників у місті Донецьку Міжрегіонального ГУ ДФС надано органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, Висновок № 258-20 із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість стало предметом самостійного судового розгляду в адміністративній справі № 805/2875/14.

Донецький окружний адміністративний суд своєю постановою від 15 квітня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2014 року, адміністративний позов ПАТ «Торговий Дім «Азовзагальмаш» задовольнив. Стягнув з державного бюджету 31793765,00 грн. бюджетної заборгованості з податку на додану вартість.

ПАТ «Торговий Дім «Азовзагальмаш» в силу приписів пункту 200.23 Податкового кодексу України за період з 14 лютого (плюс три операційні дні з 10 лютого 2014 року після отримання висновку контролюючого органу) по 28 травня 2014 року (дата зарахування коштів) нарахована пеня на суму бюджетної заборгованості з податку на додану вартість.

Стягнення 706605,54 грн. пені стало предметом судового позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову у даній справі, апеляційний суд виходив з того, що стягнення пені, нарахованої на заборгованість державного бюджету з відшкодування податку на додану вартість, не є належним способом захисту порушеного права позивача, оскільки можливість такого стягнення не передбачена чинним податковим законодавсвом.

Однак, з такими висновками апеляційного суду колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Згідно п. 200.18 ст. 200 Податкового кодексу України платники податку, які мають право на бюджетне відшкодування відповідно до цієї статті, подали відповідну заяву та відповідають критеріям, визначеним пунктом 200.19 цієї статті, мають право на автоматичне бюджетне відшкодування податку.

Автоматичне бюджетне відшкодування здійснюється за результатами камеральної перевірки, яка проводиться протягом 20 календарних днів, наступних за граничним терміном отримання податкової декларації, та відповідно до вимог, визначених статтею 76 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 200.18.1 п. 200.18 ст. 200 ПК України контролюючий орган зобов'язаний протягом трьох робочих днів після закінчення перевірки надати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми що підлягає автоматичному відшкодуванню з бюджету.

В свою чергу, згідно з пп. 200.18.2 п. 200.18 ст. 200 ПК України орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, надає платнику податку суму автоматичного бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом трьох операційних днів після отримання висновку контролюючого органу

Відповідно до п. 200.20 ст. 200 ПК України порядок визначення відповідності платника податку критеріям, зазначеним у п. 200.19 ст. 200 ПК України, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує податкову політику.

Пунктом 200.21 ст. 200 ПК України встановлено, що у разі невідповідності за висновком контролюючого органу платника податку визначеним цією статтею критеріям та відсутності в такого платника права на автоматичне бюджетне відшкодування податку контролюючий орган зобов'язаний протягом 17 календарних днів після граничного терміну подачі звітності повідомити платника податку про відповідне рішення та надати детальні пояснення 1 розрахунки за критеріями, значення яких не дотримано.

Якщо контролюючий орган у встановлений термін не надіслав платнику податку зазначеного повідомлення, вважається, що такий платник відповідає критеріям для одержання права на автоматичне бюджетне відшкодування податку.

Пунктом 200.23 статті 200 ПК передбачено, що суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Таким чином, після закінчення установлених чинним законодавством строків для адміністративної процедури перевірки наявності у платника права на бюджетне відшкодування у результаті невчинення компетентними органами належних дій невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість.

Наведений юридичний факт, у свою чергу, зумовлює виникнення фінансових правовідносин між боржником в особі держави та кредитором - платником податків, права якого порушені саме внаслідок несплати йому відповідної суми.

Слід також зазначити, що з моменту виникнення бюджетної заборгованості настає й протиправна бездіяльність податкового органу як суб'єкта владних повноважень, що утворює матеріально-правовий аспект порушеного права платника і наслідки якої підлягають усуненню в судовому порядку.

Такий підхід узгоджується з практикою Верховного Суду України, що висловлена в постанові від 03 червня 2014 року № 21-131а14, у якій, зокрема, міститься висновок про наявність у платника податку права пред'явити вимоги про стягнення пені з настанням передбачених чинним законодавством обставин.

В матеріалах справи наявний розрахунок суми пені, з якого вбачається, що сума бюджетної заборгованості становить 31793765,00 грн., облікова ставка на момент виникнення пені складала 6,5%, 120% від облікової ставки НБУ складає 6,5 х 120% = 7,8%, період прострочення складав 104 дні (з 14.02.2014 року - останній день, коли орган державного казначейства мав здійснити перерахування коштів, по 28.05.2014 - день отримання позивачем бюджетного відшкодування).

Позивачем заявлено суму пені до стягнення у розмірі 706605,54 грн., яку розраховано наступним чином: 31793765,00 грн. х 7,8% х 104 дн. / (365 дн. х 100%).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь суми пені, нарахованої на суму бюджетної заборгованості по відшкодуванню ПДВ, у розумінні приписів п. 200.23 ст. 200 ПК України, є доведеними та обґрунтованими.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною другою статті 162 КАС передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. У такому разі не відбувається перебирання непритаманних суду повноважень державного органу (за відсутності обставин для застосування дискреції), а здійснюється виконання судом власної компетенції з відновлення порушеного права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, згідно з яким стягувач, на користь якого прийняті судові рішення про бюджетне відшкодування податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на заборгованість державного бюджету з відшкодування такого податку, подає документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцем реєстрації стягувача в органі державної податкової служби (пункт 23).

Таким чином, наведеним підзаконним нормативно-правовим актом безпосередньо передбачено можливість ухвалення на користь особи судового рішення про стягнення суми бюджетного відшкодування з ПДВ та/або пені, нарахованої на заборгованість державного бюджету з відшкодування такого податку, і встановлено особливості процедури такого стягнення; у рамках цієї процедури особа зобов'язана подати до казначейства документи, наведені у пункті 6 зазначеного Порядку, якими є, зокрема, відповідна заява, судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Частиною першою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу частини четвертої цієї ж статті кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

З огляду на гарантоване статтею 55 Конституції України право особи захищати свої права будь-яким, не забороненим законодавством способом, з урахуванням наявності у чинному законодавстві механізму стягнення коштів з державного бюджету на підставі судового рішення та вимог статті 13 Конвенції щодо ефективності правового захисту, суд першої інстанції правомірно задовольнив розглядувані позовні вимоги у повному обсязі, стягнувши з Державного бюджету України 706605,54 грн. пені, нарахованої за період з 14 лютого по 28 травня 2014 року, на суму бюджетної заборгованості.

За таких обставин, місцевий адміністративний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

З огляду на вказані обставини колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку про скасування постанови апеляційного суду з підстав невідповідності її нормам матеріального та процесуального права, та залишенні в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 226, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд , -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Торговий Дім «Азовзагальмаш» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року скасувати та залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року по справі № 808/6857/14.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.
Судді підписСірош М.В.
підписЮрченко В.П.

Ухвала складена у повному обсязі 08.04.2016 р.