Справа № 816/286/16
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2016-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2016 року м.ПолтаваСправа № 816/286/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Удовіченка С.О.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Жмурко С.С.,

представника відповідача - Жмурко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ Жмурко С.С. , Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, -

В С Т А Н О В И В:

09 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ Жмурко С.С. , Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про:

- визнання розрахунку заборгованості обчисленого та складеного державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. незаконним та неправомірним,

- скасування розрахунку заборгованості №1007 від 09 лютого 2016 року, складеного державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С.,

- зобов'язання державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. обчислити та скласти розрахунок заборгованості із сплати аліментів у відповідності та з дотриманням норм законодавства України.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в оскаржуваний розрахунок відповідачем безпідставно віднесено суми заборгованості із сплати аліментів суму сплаченої тимчасової державної допомоги. Стверджував, що державним виконавцем під час складання розрахунку не вз'ято до уваги, що в період з липня 2006 року по серпень 2014 року Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Чернігівської районної ради стягувачці ОСОБА_3 виплачувалась тимчасова державна допомога замість аліментів. Вказував на те, що державний виконавець починаючи з серпня 2016 року нараховував заборгованість позивачу по середньому заробітку, як для непрацюючого, хоча в матеріалах виконавчого провадження є підтвердження про місце роботи та про отримання доходу.

Державний виконавець проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що чинним законодавством не передбачається врахування тимчасової державної допомоги при нарахуванні державним виконавцем заборгованості боржника, а тому, отримання тимчасової допомоги не є обставиною, яка впливає на обов'язок боржника сплачувати аліменти на утримання дитини. Стверджував, що станом на 09 лютого 2016 року, відомості про сплачені аліменти за грудень 2015 року та січень 2016 року в матеріалах виконавчого провадження були відсутні.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, направила клопотання про розгляд справи без її участі та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача заперечували проти позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача , вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 11 грудня 2003 року місцевим Чернігівським районним судом видано виконавчий лист №2-896 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, починаючи з 24 листопада 2003 року і до її повноліття. (а.с. 87).

На виконання виконавчого листа місцевого Чернігівського районного суду Ленінським відділом державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 89).

09 лютого 2016 року державним виконавцем складено розрахунок заборгованості по аліментах згідно в/л №2-896 від 11 грудня 2003 року виданого місцевим Чернігівським районним судом про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно (а.с. 7-9).

Позивач, не погоджуючись із вищевказаним розрахунком, звернувся до суду з вимогами про визнання останнього незаконним, неправомірним і таким, що підлягає скасуванню та зобов'язання обчислити та скласти новий розрахунок.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Постановою Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі №6-2850цс15 встановлено, що у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця щодо виконання рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України 1963 року, а також у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця особами, які не є учасниками виконавчого провадження така скарга підлягає розгляду відповідно до статті 181 КАС України.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон України №606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (частина перша та друга статті 2 Закону України №606-XIV).

Згідно частини четвертої статті 74 Закону України №606-XIV державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках.

Частиною третьою статті 74 Закону України №606-XIV встановлено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України.

Згідно частини п'ятої статті 181 Сімейного кодексу України якщо місце проживання батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога. Порядок призначення цієї тимчасової державної допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 5 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року №189 тимчасова допомога призначається і виплачується за місцем проживання (перебування) одного з батьків, який утримує дитину (далі - одержувач), управлінням праці та соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, структурним підрозділом з питань праці та соціального захисту населення виконавчого органу міської, районної у місті ради (далі - орган праці та соціального захисту населення).

Як слідує із довідок Управління праці та соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області від 02 лютого 2011 року №03/1062, від 15 березня 2012 року №02/2057 та від 26 вересня 2014 року №03/8060 (а.с. 90-92) ОСОБА_3 перебуває на обліку в управлінні та отримує відповідно до постанови КМУ від 22 лютого 2006 року №189 тимчасову допомогу на дитину - ОСОБА_4 починаючи із липня 2006 року.

Статтею 34 Закону України №606-XIV визначено вичерпний перелік підстав для обов'язкового зупинення виконавчого провадження.

Так, частину першу статті 34 було доповнено пунктом 16 згідно із Законом України від 23 червня 2005 року №2711-IV, відповідно до якого виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню, зокрема у разі призначення тимчасової державної допомоги відповідно до частини п'ятої статті 181 Сімейного кодексу України.

Вимога закону про зупинення виконавчого провадження була імперативна - у випадку призначення допомоги, виконавець мав не пізніше наступного дня винести постанову про зупинення виконавчого провадження.

Проте, як встановлено в ході судового розгляду державним виконавцем з моменту призначення тимчасової державної допомоги (липня 2006 року) виконавче провадження зупинено не було, чим було порушено імперативну вимогу частини першої статті 34 Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином було порушено право скаржника, як платника аліментів, з приводу неправомірного нарахування заборгованості за період, коли виконавче провадження мало бути обов'язково зупинено відповідно до закону. По зупиненому виконавчому провадженню не мала нараховуватись заборгованість.

Разом з тим, як слідує із оскаржуваного розрахунку державним виконавцем нараховувалася ОСОБА_1 заборгованість по аліментах у період виплати державної допомоги ОСОБА_3.

Норма пункту 16 частини першої статті 34 Закону України №606-XIV була кореспондуючою до норми частини п'ятої статті 181 Сімейного кодексу України (зараз частини восьмої) - що давало можливість уникнути подвійного нарахування і сплати аліментних платежів. Тобто у випадку призначення тимчасової державної допомоги (і її виплати отримувачу аліментів) не проводились виконавчі дії - відповідно не здійснювалось нарахування заборгованості. Коли переставали існувати обставини, що стали причиною для зупинення виконавчого провадження провадження підлягало відновленню.

09 березня 2011 року набрала чинності нова редакція Закону України "Про виконавче провадження" у якій виключено норму про обов'язкове зупинення виконавчого провадження у зв'язку із призначенням тимчасової державної допомоги відповідно до частини п'ятої статті 181 Сімейного кодексу України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в період дії норми про обов'язкове зупинення виконавчого провадження державний виконавець не мав права нараховувати боржнику заборгованість по аліментах та включати їх в оскаржуваний розрахунок.

Крім того, в матеріалах справи наявна квитанція про прийняття поштового переказу №683/39 (а.с. 102) про перерахування ОСОБА_3 аліментів у розмірі 101,10 грн. за грудень 2015 року, що не було враховано при складанні розрахунку від 09 лютого 2016 року, разом з тим перераховано державним виконавцем 11 квітня 2016 року та відображено у розрахунку (а.с. 96-98).

Також варто зазначити, що згідно довідки про доходи від 25 березня 2016 року ОСОБА_1 працює з 23 травня 2008 року в ПП "Дако-Райт" (а.с. 19) та отримує заробітну плату, разом з тим державним виконавцем у спірному розрахунку заборгованість по аліментам вираховувалась виходячи із середнього заробітку, як для непрацюючого.

Статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання неправомірним та скасування розрахунку такими, що підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що розрахунок заборгованості є правовим актом індивідуальної дії, та згідно частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі його неправомірності, визнається судом протиправним і скасовується, суд вважає за необхідне згідно частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати розрахунок заборгованості №1007 від 09 лютого 2016 року.

Щодо позовних вимог про зобов'язання державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. обчислити та скласти розрахунок заборгованості із сплати аліментів у відповідності та з дотриманням норм законодавства України, суд зазначає слідуюче.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Зі змісту наведених норм вбачається, що питання складання розрахунків заборгованості є саме дискреційними повноваженнями державного виконавця, оскільки останній в силу статті 74 Закону України №606-XIV сам обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів та складає відповідний розрахунок.

Згідно з абзацом 3 пункту 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20 травня 2013 року №7, суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Враховуючи вищевикладене позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ Жмурко С.С., Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_3 про скасування розрахунку та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розрахунок заборгованості №1007 від 09 лютого 2016 року, складений Державним виконавцем Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ Жмурко С.С.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2016 року.

Суддя С.О. Удовіченко