Справа № 803/2428/13-а
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року м. Київ К/800/10082/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І.- головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області (далі - Управління)

на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18.12.2013

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2015

у справі № 803/2428/13-а (876/478/14)

за позовом Управління

до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (далі - СПД ОСОБА_1.)

про стягнення в дохід держави коштів, одержаних за нікчемним правочином.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Управління звернулася до господарського суду Волинської області з позовом до СПД ОСОБА_1 та до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 (далі - СПД ОСОБА_2.), в якому просило визнати недійсними усні угоди купівлі-продажу, укладені між названими особами, на загальну суму 265 222,74 грн., та застосувати передбачені статтею 208 Господарського кодексу України (далі - ГК) наслідки недійсності господарського зобов'язання, стягнувши в дохід держави з СПД ОСОБА_1 вартість одержаних товарно-матеріальних цінностей у сумі 265222,74 грн. та з СПД ОСОБА_2 - 86412,20 грн., одержаних від СПД ОСОБА_3

У листопаді 2013 року справу було передано за підсудністю до Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалою цього суду від 18.12.2013 провадження у справі в частині позовних вимог до СПД ОСОБА_2 було закрито у зв'язку зі смертю цієї особи.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 18.12.2013, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2015, в іншій частині позовних вимог Управління відмовлено.

У прийнятті цих судових рішень попередні судові інстанції визнали доведеним висновок податкового органу про нікчемність оспорюваних правочинів як таких, що не були спрямовані на настання відповідних ним правових наслідків, не опосередковувалися реальним виконанням поставок товару, а були документально оформлені для одержання бажаних податкових наслідків та переведення безготівкових коштів у готівку. У той же час суди послалися на пропуск позивачем встановленого статтею 250 ГК строку звернення з вимогами щодо застосування адміністративно-господарських санкцій в порядку частини першої статті 208 ГК, що виключає можливість задоволення цього позову.

Посилаючись на невідповідність окремих висновків судів вимогам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, Управління звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові акти та задовольнити позов. Мотивуючи касаційні вимоги, скаржник зазначає, що позов подано у межах строку позовної давності, встановленого частиною четвертою статті 258 Цивільного кодексу України, тоді як судами помилково було застосовано приписи статті 250 ГК до спірних правовідносин.

Перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення розглядуваних касаційних вимог з урахуванням такого.

Згідно з частиною першою статті 207 ГК господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині

За правилами частини першої статті 208 ГК, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

У той же час, як вірно зазначили суди, конфіскаційні заходи, встановлені частиною першою статті 208 ГК як адміністративно-господарські санкції, можуть бути застосовані в межах строків давності, визначених статтею 250 цього Кодексу (протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом). Таке правозастосування відповідає правовому регулюванню, чинному до 1 січня 2011 року.

Втім висновок про безпідставність застосування штрафних санкцій не може поєднуватися із висновком про відсутність правопорушення. Адже в останньому випадку звільнення особи від відповідальності є наслідком відсутності факту протиправності діяння як обов'язкової підстави для застосування до суб'єкта заходів відповідальності.

Початок перебігу розглядуваного строку визначений моментом виявлення правопорушення, а його сплив - часом вчинення правопорушення; у разі недоведеності такого порушення строк застосування штрафних санкцій не може розпочатися, а відтак і не може бути пропущений.

У справі, що переглядається, нікчемність спірних правочинів була належним чином встановлена судами.

Так, під час дослідження обставин даної справи суди встановили, що протягом 2004-2005 років між СПД ОСОБА_1 (покупець) та СПД ОСОБА_2 (продавець) було оформлено поставки товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 265 222,74 грн. Як було встановлено у рамках кримінального провадження № 1-38/10 СПД ОСОБА_1 за попередньою змовою з іншими особами було отримано у розпорядження реєстраційні документи та печатку СПД ОСОБА_2, які були використані з метою штучного оформлення документообігу для імітації виконання господарських операцій; постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.01.2010 у кримінальній справі № 1-38/10 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених статтями 212 (ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів)), 358 (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, використання підроблених документів), 366 (службове підроблення) Кримінального кодексу України, з одночасним звільненням її від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав (за актом амністії).

На підставі цього суди зробили об'єктивний висновок, що первинні документи, виписані для оформлення господарських операцій між СПД ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_2 на виконання спірних зобов'язань, не мають юридичної сили первинних документів та не можуть підтверджувати реальність їх виконання, що, в свою чергу, є свідченням спрямованості умислу відповідачів у справі як сторін вказаного договору на укладення правочинів з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства і полягає у створенні штучних підстав для отримання СПД ОСОБА_1 податкової преференції у вигляді податкового кредиту та штучного формування валових витрат.

Водночас з огляду на те, що у даній справі оформлення фіктивних операцій на виконання нікчемних правочинів відбулося протягом 2004-2005 років, а даний позов про застосування конфіскаційних санкцій подано лише у січні 2008 року, то суди цілком правомірно відмовили у задоволенні позовних вимог про застосування цих санкцій у зв'язку із збігом строку, передбаченого статтею 250 ГК.

Оскільки висновки судів відповідають наявним у справі доказам та ґрунтуються на правильному застосування норм матеріального права, що регулювали спірні правовідносини, то підстав для скасування оскаржуваних рішень зі спору не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області відхилити.

2. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2015 у справі № 803/2428/13-а (876/478/14) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько