Справа № 820/791/16
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 квітня 2016 р. № 820/791/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Панченко О.В. ,

суддів - Самойлової В.В., Тітова О.М.

при секретарі судового засідання Самігулліній К.В.

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 Салех
до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області
проскасування рішення,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_3 Салех, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 року № 909-15; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Салех про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він є громадянином ОСОБА_4 Арабської Республіки. 18.02.2016 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області №8-16 від 17.02.2016 р., в якому зазначалось про те, що відповідно до ст. 6 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.-п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 року №909-15. Позивач вважає таке рішення ДМС України необґрунтованим та таким, що не відповідає Конвенції про статус біженців та чинному законодавству України. Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

У судовому засіданні представник позивача окрім того зазначив, що інформація по країні походження, надана ним до ГУ ДМС в Харківській області, повністю підтверджує обґрунтованість побоювань позивача. У висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту гр. ОСОБА_4 Арабської Республіки - ОСОБА_3 Салех, ГУ ДМС в Харківській області посилається на значну нестабільність в Сирії, однак, на його думку, загрозу життю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем. Представник позивача стверджував, що визнаючи існування загрози життю, безпеці та свободі у країні походження позивача, ГУ ДМС у Харківській області не проаналізувала належним чином чи відповідає позивач умовам для набуття додаткового захисту. Як на час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і на даний час у Сирії присутня ситуація загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Отже, за судженням представника позивача, недоліки в розгляді заяви позивача залишились не усунутими, сама заява по суті розглянута неповно та неправильно, а тому спірний наказ Державної міграційної служби України від 30.12.2015 р. №909-15 підлягає скасуванню.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені вище, та просив суд ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи у письмових запереченнях (а.с. 29-39) на позов вказав, що рішення ДМС України №909-15 від 30.12.2015 року, яке позивачу доведено у повідомленні №8 від 17.02.2016 року ГУ ДМС України у Харківській області, ґрунтується на нормах міжнародного законодавства, законодавства України а також, на матеріалах особової справи позивача. Оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими, оскільки подана громадянином заява є явно надуманою, адже не містить викладених умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". На думку відповідача та третьої особи, у спірних правовідносинах відсутні підстави, з якими закон пов'язує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту. Так, заявником не було надано до органу міграційної служби, жодних доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині. Позивач прибув до України ще в 2007 році по туристичній візі, легально та без перешкод покинув Сирію та прибув на територію України. Він неодноразово звертався з заявою до ГУ ДМС в Харківській області про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без надання необхідних доказів або повідомлення про обставини, які б слугували підставою для позитивного вирішення питання, а тому йому було правомірно відмовлено у наданні відповідного статусу.

Посилаючись на викладені вище мотиви, представник відповідача та третьої особи просив суд ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів:

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що гр. ОСОБА_4 Арабської Республіки ОСОБА_3 Салех, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та мешканець міста Дейр-ез-Зор, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні його громадянської належності - ОСОБА_4 Арабській Республіці, з 2012 року громадянська війна, відбуваються не вибіркові напади на цивільних осіб та населені пункти, використовується заборонене озброєння, а жителі країни громадянської належності позивача підлягають тортурам та знущанням. Вказане, за його судженням, є підставою для отримання ним в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до матеріалів особової справи, під час співбесід з працівниками міграційної служби ОСОБА_3 Салех повідомив, що батьківщину він покинув легально, участі у бойових діях чи в їх організаціях позивач та члени її родини не брали, причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які б були пов'язані із національною, релігійною приналежністю та політичними переконаннями не був, правоохоронними органами позивач та її родичі не затримувалися. До України позивач приїхав з метою навчання у 2010 році.

Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що у 2010 р. ОСОБА_3 Салех не звертався до органів міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Однак, на теперішній час в країні його походження у разі повернення останнього він може бути призваний до збройних сил, а тому, задля законного перебування на території України, вирішив звернутись до міграційної служби України.

Як вбачається з висновку Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 20.10.2015 р., суб'єктом владних повноважень встановлено, що заявник (позивач) повідомив про себе неправдиві відомості, внаслідок чого відносно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст. 1 Женевської Конвенції про статус біженця від 28.06.1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 року, та відмовлено громадянину ОСОБА_4 Арабської Республіки ОСОБА_3 Салех у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.66-78).

Рішенням Державної міграційної служби України №909-15 від 30.12.2015 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 79).

17.02.2016 року начальником ГУ ДМС в Харківській області складено повідомлення №8 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 12).

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених субєктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд встановив наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Суд не погоджується з висновками Державної міграційної служби щодо необґрунтованості побоювання позивача стати жертвою переслідувань через віросповідання, належність до певної соціальної групи чи політичні переконання.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Так, міграційною службою не прийнято до уваги Рекомендації Управління Верховного комісара ООН у справах біженців з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають ОСОБА_4 Арабську Республіку (редакція ІІ) від 27 жовтня 2014 року, в якій зазначено, що ситуація щодо захисту прав людини в Сирії погіршується, і в країні вчиняються порушення, рівносильні злочинам проти людяності, що підкріплюються повною відсутністю відповідальності. До групи ризику належать, зокрема, противники сирійського уряду та особи, які такими вважаються, учасники протестів, активісти та інші особи та їх родичі, яких вважають прихильниками опозиції; цивільні особи та їх родичі, які проживають в міських районах, селах та селищах, які вважаються противниками уряду.

У Доповіді незалежної міжнародної комісії Ради з прав людини з розслідування подій в ОСОБА_4 Арабській Республіці від 12 лютого 2014 року зазначено, що урядові війська і проурядові ополченці продовжують здійснювати масштабні напади на цивільних осіб, та систематично скоюють злочини проти людяності у формі вбивств, тортур, зґвалтувань і насильницьких зникнень.

Державна міграційна служба України, приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 грудня 2015 року №909-15, не прийняла за належне той факт, що за час відсутності ОСОБА_3 Салех (виїхав у 2010 році) у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

З огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, суд вважає рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 року №909-15 прийнятим без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71, ст. 158, ст. 159, ст. 160, ст. 161, ст. 162, ст. 163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 Салех до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення - задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 року №909-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Салех про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 18 квітня 2016 року.

Головуючий суддя Панченко О.В.

Судді Самойлова В.В.

ОСОБА_5