Справа № 815/5926/15
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5926/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Лукянчук О.В.,
судді -Градовського Ю.М.
при секретарі -Величко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасувати рішення, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2015 року ОСОБА_5 (надалі-позивач) звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач, ДМСУ), в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення №648-15 від 07.09.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначав, що є громадянином Узбекистану, звідки виїхав через побоювання стати жертвою переслідування за ознакою належності до окремої соціальної групи, як члена родини андіжанського біженця. В грудні 2012 року він звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, однак рішенням ДМСУ від 31.07.2014 року йому було відмовлено у надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Таке рішення ДМСУ було скасовано в судовому порядку з покладанням на ДМСУ обов'язку повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами повторного розгляду заяви позивача рішенням ДМСУ №648-15 від 07.09.2015 року позивачу вдруге відмовлено в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а спірне рішення ДМСУ позивач вважає протиправним.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13.02.2016 року позовні вимоги задоволені частково. Суд визнав протиправним та скасував рішення ДМСУ від 07.09.2015 року №648-15, зобов'язав ДМСУ прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, а врешті позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, ДМСУ подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати та винести нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи полягають в наступному.

Позивач є громадянином Узбекистану, за національністю - узбек, за віросповіданням мусульманин-суніт. На підставі національного паспорту, виданого Посольством республіки Узбекистан в Україні від 01.12.2011 року, позивач легально 28.08.2012 року прибув авіарейсом Ташкент-Київ на територію України. В України проживав в свого рідного брата, який має посвідку на постійне проживання в Україні, в с. Фараонівка Саратського району Одеській області.

28.12.2012 року позивач звернувся до Головного Управління ДМС України в Одеській області (надалі - Управління) з заявою-анкетою №514 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В якості причин, які змусили його залишити країну, він зазначив, що покинув країну через неможливість жити там, оскільки після Андижанських подій, учасниками яких були його батько, дядько та брат, його батько виїхав в Киргизію, де жив в таборі для біженців, а потім переїхав жити до США, штат Айдахо і отримав там статус біженця. Його дядько та племінник були засуджені в Узбекистані до тривалих термінів ув'язнення. В Узбекистані співробітники міліції викликали його на допити, під час яких питали його про батька, намагались дізнатися де він знаходиться, били його гумовою дубинкою по тілу та по голові, тримаючи у відділенні більше тижня в дуже в поганих умовах. Також позивач вказував на те, що його ще кілька разів викликали до Ташкенту і розпитували де знаходиться його батько. Також, як вказує позивач, через те, що батько виїхав з Узбекистану, позивачу не надавали можливості належно працювати.

20.06.2014 року за результатами розгляду особової справи позивача співробітником Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області на підставі п.4 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складено висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту відносно заявника - громадянина Узбекистану ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

31.07.2014 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №416-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення було оскаржено позивачем до суду (справа №815/4924/14). За наслідками розгляду справи скасовано рішення ДМС України від 31.07.2014 року №416-14 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_5 від 28.12.2012 року №514 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду заяви позивача 14.07.2015 року ГУ ДМСУ в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту відносно заявника (а/с. 85 - 97), а рішенням ДМС України № 648-15 від 07.09.2015 року з посиланням на п.1 та п.13 частини 1 статтю 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні позивачу відмовлено (а.с.27).

28.09.2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ситуація у країні походження позивача є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до членів сімей учасників андижанських подій є цілком імовірними. Тому є обґрунтованими доводи представника позивача стосовно того, що позивач, у разі повернення до Узбекистану, може стати жертвою свавільного насильства та може підлягати засудженню, як член родини Андижанського біженця.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу ситуації в країні походження позивача у взаємозв'язку з повідомленими позивачем обставинами як щодо нього особисто, так і щодо членів його сім'ї та родичів, які були причетні андижанських подій в травні 2005 року.

При цьому судом першої інстанції були застосовані положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженці Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04, а також постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності з пунктом 13 цієї ж Статті, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» , поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

- знаходження особи за межами країни своєї громадянської належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Ключовим у цьому переліку критеріїв є наявність обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим. Суб'єктивна оцінка «побоювань» залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних орган Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженці Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

У цілому, "обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

З аналізу матеріалів особистої справа позивача №ODS 12/560, копії якої долучені до справи (а.с.25-157), слідує, що у заяві про надання статусу біженця, в анкеті та протоколі співбесіди, позивач зазначив, що покинув країну через неможливість жити там, посилаючись на те, що після Андижанських подій його батько довго жив в Киргизії в таборі для біженців, а потім переїхав жити до США, штат Айдахо і отримав там статус біженця. Про це, як вказує позивач, дізналися співробітники міліції і викликали його на допит. Позивач посилається на те, що спочатку не знав, що його батько переїхав, оскільки рідко з ним спілкувався, через те, що батьки розлучилися. Але, як зазначає позивач, в міліції йому сказали, що він повинен їм розповісти де зараз знаходиться його батько, та навіть сказати йому, щоб він повернувся. Як стверджує позивач, через те, що він казав, що йому не відомо де знаходиться його батько, його били гумовою дубинкою по тілу та по голові, тримаючи у відділенні більше тижня в дуже в поганих умовах, а лише потім відпустили. При цьому, позивач посилається на те, що його ще кілька разів викликали до Ташкенту і розпитували його де знаходиться батько. Також позивач вказав про, що через участь в Андижанських подіях його дядя - ОСОБА_8 був засуджений Ташкентским обласним судом до 14 років та помер у тюрмі, а його брат - ОСОБА_9 засуджений до 15 років та перебуває у тюрмі. Позивач зазначає, що через те, що батько виїхав з Узбекистану, йому не надавали можливості належно працювати. Як вказує позивач, в разі повернення до країни його належності - Узбекистану, він має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до окремої соціальної групи, оскільки є членом сім'ї андижанських біженців.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, повідомлені позивачем обставини щодо його батька, дядька та брата, які брали участь в андижанськіх подіях, знайшли своє підтвердження належними доказами.

Зокрема, отримання батьком позивача міжнародного захисту на території США, як біженцем, підтверджується фотокопією та ксерокопією форми "1-94" на ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, країна громадянства - Узбекистан, яка видається особам які прибувають в США як біженці, та її нотаріально засвідченим перекладом. Так, у зазначеній формі є посилання на статтю 207 Закону про імміграцію та громадянство США, яка регулює питання допуску біженців в США, та зазначено, що відповідно до цієї статті, цю особу прийнято на облік на необмежений період часу.

Крім того, цей факт підтверджується Посвідкою на постійне проживання ОСОБА_7 в США, в якій вказана категорія RЕ6, яка згідно інформації офіційних органів США означає біженців, які в'їхали в США після 01.04.1980 року.

Наведені у висновку ГУ ДМСУ в Одеській області від 14.07.2015 року, а також у запереченнях на позов та в апеляційній скарзі доводи щодо неприйнятності цих документів як доказів надання батьку позивача міжнародного захисту на території США, зокрема, доводи щодо дати видачі цих документів 30.01.2006 року, яка, на думку ДМСУ унеможливлює отримання такого захисту в США саме з цієї дати, колегією суддів відхиляються, оскільки вони ґрунтуються на помилковому аналізі змісту цих документів.

Як вірно зазначив представник позивача, вказана у форми "1-94" та у Посвідки на постійне проживання ОСОБА_7 в США (а.с.70-72) дата 30.01.2006 року не є датою видачі цих документів, а вказує на дату початку перебування цієї особи на території США.

Перелік засуджених в Узбекистані внаслідок участі в андижанських подіях, до яких включені дядя позивача - ОСОБА_8 та брат позивача - ОСОБА_9, наданий представником позивача з Інтернет-ресурсу міжнародної неурядової організація, яка займається захистом прав людини Хьюман Райтс Вотч (www.hrw.org), і відповідачем не заперечується.

Колегія суддів погоджується з тим, що наведена в постанові суду першої інстанції інформація по країні походження позивача з таких джерел, як звіти міжнародної неурядової організація Хьюман Райтс Вотч (www.hrw.org), Резюме, підготовлене Управлінням Верховного комісара по правам людини у відповідності з пунктом 5 додатку до резолюції 16/21 Ради по правам людини по Узбекистану 22 квітня - 3 травня 2013 року, підтверджує обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознакою належності до членів сімей учасників андижанських подій.

Також свідчить про обґрунтованість таких побоювань і надана представником позивача суду апеляційної інстанції додаткова інформація по країні походження позивача, яка 30.03.2016 року була розповсюджена на інтернет-сайті УВКБ ООН (www.refworld.org.ru), за змістом якої (мовою оригіналу) «По данным Amnesty International, узбекские силовики используют пытки не только ради признательных показаний арестованных, но и как инструмент наказания неугодных и для банального вымогательства. СМИ нередко сообщают, что сотрудники силовых структур массово задерживают подозреваемых в причастности к экстремистским группировкам и жестоко их избивают. При этом узбекские суды часто не обращают внимания на жалобы подсудимых на пытки во время допросов и принимают признательные показания, данные под пытками.»

Використання судом зазначених джерел інформації по країні походження особи, яка шукає міжнародного захисту, при розгляді справ даної категорії відповідає роз'ясненням Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (п.10).

Колегія суддів також не може погодитися з твердженнями апелянта про неможливість надання позивачу статусу біженця, або особи яка потребує додаткового або тимчасового захисту в силу положень абз.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» згідно з якою не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Апелянт стверджує, що оскільки до прибуття в Україну позивач у 2008 році перебував в третій безпечній країні - Росії, в якій позивач за захистом не звертався, то позивач не має права на набуття в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В той же час, позивач останній раз в'їхав на територію України 28.08.2012 року безпосередньо з Узбекистану авіарейсом Ташкент-Київ, що, як вірно зазначив представник позивача, навіть з формальних причин унеможливлює застосування норм щодо третьої безпечної країни.

В зв'язку із встановленими обставинами перебування позивача на території Росії у 2008 році та на території України, а також враховуючи наявну інформацію по країні походження позивача та його належність до такої окремої соціальної групи, як члена родини андіжанського біженця, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу також і на положення ч.5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яка встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Отже, сам факт звернення позивача за захистом в Україні в листопаді 2012 року після перебування позивача на території Росії у 2008 році не позбавляє позивача можливості отримати такий захист на території України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для надання позивачу на території України захисту, передбаченого Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та про скасування прийнятого відповідачем рішення №648-15 від 07.09.2015 року про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визначаючи вид такого захисту, суд першої інстанції в резолютивній частині зобов'язав відповідача прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, та відмовив у іншій частині вимог, тобто в частині надання позивачу статусу біженця. При цьому мотивувальна частина постанови суду першої інстанції не містить відповідного мотивування обрання саме такого способу захисту.

В той же час позивач постанову суду першої інстанції в частині відмови у позовних вимогах не оскаржував, а в ході судового засідання суду апеляційної інстанції представник позивача погодився з обраним судом першої інстанції способом захисту.

Враховуючи приписи ч.1 ст.195 КАС України та позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 08.12.2009 року №09/235|21-1573во09 щодо меж апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині обрання одного з передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» виду міжнародного захисту, а саме додаткового захисту, скасуванню не підлягає.

При цьому колегія суддів погоджується з обґрунтованістю обрання судом першої інстанції способу судового захисту прав позивача у вигляді зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, по перше - справа позивача вже вдруге розглядається в суді з підстав прийняття органами міграційної служби необґрунтованих рішень за заявою позивача від 28.12.2012 року про надання Україною міжнародного захисту, а по-друге - такий спосіб судового захист передбачений у п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні".

Колегія суддів вважає, що застосування такого способу судового захисту прав позивача відповідає практиці Європейського Суду з прав людини у справах «Гарнага проти України» (п.29) та «Гурепка проти України» (п.59), в яких суд зазначив, «що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце».

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 15 квітня 2016 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко
Суддя: Суддя: О.В. Лукянчук Ю.М. Градовський