Справа № 826/20041/14
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року м. Київ К/800/16104/15

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Загороднього А.Ф., Зайцева М.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2015 року

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року

у справі № 826/20041/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити певні дії, скасування вимоги,

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва Державної фіскальної служби у м. Києві (далі -Інспекція) про:

- визнання неправомірними дій щодо прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04 листопада 2014 року № Ф-1395-25 та скасування такої вимоги;

- визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання відповіді на запит.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 задоволено частково: постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Інспекції щодо ненадання відповіді на запит ФОП ОСОБА_3 від 19 листопада 2014 року, отриманого відповідачем 20 листопада 2014 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 381, 93 грн.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати і прийняти нове рішення, яким визнати протиправними дії Інспекції щодо прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 4 листопада 2014 року за № Ф-1395-25 у період проведення досудового оскарження сум боргу та бездіяльність щодо ненадання відповіді на запит.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами здійснених контрольних заходів щодо позивача відповідачем винесені вимога від 02 вересня 2014 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) на суму 114 094,64 грн. та рішення від 02 вересня 2014 року № про застосування штрафних санкцій в сумі 7 377,98 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказані рішення та вимога були залишені без змін рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 15 жовтня 2014 року №2345/З/26-15-10-09-25.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подала скаргу до Державної Фіскальної служби України.

04 листопада 2014 року Інспекцією винесено вимогу № Ф-1395-25 про сплату боргу (недоїмки) на суму 121 837,32 грн. (у тому числі недоїмка - 114 459,34 грн. та штраф - 7 377,98 грн.).

У зв'язку з отриманням даної вимоги, позивач 20 листопада 2014 року звернулася до Інспекції із запитом, в якому просила зазначити підстави виникнення недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 114 459,34 грн., а також надати копії: розрахунку нарахування недоїмки у розмірі 114 459,34 грн., розрахунку нарахування штрафних санкцій в розмірі 7 377,98 грн., картки особового рахунку позивача з 06 серпня 2014 року по 31 жовтня 2014 року.

Відповідь на вказаний запит Інспекція не надала.

Однак, на підставі отриманої інформації про оскарження позивачем вимоги від 02 вересня 2014 року №Ф- та рішення від 02 вересня 2014 року № до Державної фіскальної служби України Інспекцією було зменшено суму боргу з єдиного внеску на суму 114 094,64 грн. та суму штрафних санкцій у розмірі 7 377,98 грн.

Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій, підтверджується матеріалами справи та не спростовується позивачем, вимога від 04 листопада 2014 року № Ф-1395-25 відкликана Інспекцією.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання протиправною бездіяльності Інспекції щодо ненадання відповіді на запит, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Інспекцією у встановлений строк не було виконано обов'язку щодо надання відповіді на запит позивача.

Рішення про задоволення позовної вимоги в названій частині сторонами не оскаржується, правильність висновків в цій частині не ставиться під сумнів.

Роблячи висновки про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій щодо складення вимоги від 04 листопада 2014 року № Ф-1395-25 та скасування такої вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із необґрунтованості таких вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

У контексті загального визначення, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Однак, необхідною передумовою захисту є те, щоб порушення цих прав, свобод чи інтересів відбулося у публічно-правових відносинах та виходило від суб'єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України надає право кожній особі, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду.

Разом з тим, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, матеріалами справи не підтверджуються обставини того, що вимогою від 04 листопада 2014 року №Ф-1395-25, яка відкликана Інспекцією, порушуються права, свободи та законні інтереси ФОП ОСОБА_3 у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, з урахуванням наведеного, юридично правильним є висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій Інспекції щодо прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04 листопада 2014 року № Ф-1395-25 та скасування такої вимоги.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що, відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, судом апеляційної інстанції були порушені норми матеріального чи процесуального права.

При цьому, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями частини 6 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно змінив розмір судових витрат. Водночас, позивач не вказував в чому полягає неправомірність зміни судом апеляційної інстанції розміру судових витрат.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано рішення суду першої інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
А.Ф. Загородній
М.П. Зайцев