Справа № 810/3221/14
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Київ К/800/54027/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
секретар Буденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Обухівського районного суду Київської області, голови Обухівського районного суду Київської області Степанової Оксани Сергіївни, керівника апарату Обухівського районного суду Київської області Березового Євгенія Петровича, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, уточнивши який просив визнати неправомірною бездіяльність голови Обухівського районного суду Київської області Степанової О.С. та керівника апарату цього суду Березового Є.П. щодо не обліку робочого часу ОСОБА_4 з 13 січня 2014 року по 2 квітня 2014 року, ненадання відгулів за дні чергувань у попередній період, неоформлення листків непрацездатності позивача у вказаний період та неподання їх до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області; стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області на користь позивача заробітну плату за вказаний період в сумі 25870 грн. 82 коп., виплати за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з втратою тимчасової непрацездатності згідно наданих ним листків тимчасової непрацездатності у цей період в сумі 20887 грн. 47 коп., грошову компенсацію за дні чергувань в сумі 28285 грн. 24 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 66530 грн. 62 коп.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в період з дня набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього до дня прийняття Верховною Радою України Постанови про його звільнення він постійно приходив на роботу, а в певні періоди хворів, однак всупереч законодавству ні його робота, ні листки тимчасової непрацездатності не оплачені, не надано днів відпочинку чи компенсації за чергування.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах доводів касаційної скарги, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2014 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, та призначено покарання.

Після набрання обвинувальним вироком законної сили позивач не здійснював повноважень судді.

Постановою Верховної Ради України від 4 березня 2014 року № 855-VII «Про звільнення суддів» відповідно до п.6 ч.5 ст.126 Конституції України у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком звільнено з посади суддів, зокрема, суддю Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_4

Наказом голови Обухівського районного суду Київської області від 19 березня 2014 року № 1-04-03/14 «Про звільнення ОСОБА_4», виданим на підставі вищезазначеної Постанови Верховної Ради України, суддю ОСОБА_4 19 березня 2014 року звільнено із займаної посади у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду.

У січні 2014 року позивачу виплачено грошову винагороду за період до набрання обвинувальним вироком законної сили, крім того, згідно наказу від 19 березня 2014 року передбачено виплату ОСОБА_4 компенсації за невикористану частину щорічних оплачуваних відпусток тривалістю: 7 календарних днів за період роботи з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року, 13 днів - з 1 жовтня 2013 року по 14 січня 2014 року; оплачуваних додаткових відпусток: 15 календарних днів за 2012 рік та 15 календарних днів за 2013 рік.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з дня набрання законної сили обвинувальним вироком відносно позивача, останній втратив передбачені законом гарантії незалежності і недоторканності судді, право на грошове та інше забезпечення.

Такі висновки суду ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до п. 27 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить обрання суддів безстроково.

Однією з підстав звільнення судді органом, що його обрав або призначив, відповідно до п. 6 ч. 5 ст. 126 Конституції України, є набранням законної сили обвинувальним вироком щодо нього.

Відповідно до ч. 2 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (тут і далі по тексту в редакції, чинній на час здійснення спірних правовідносин) у разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка є суддею, Вища кваліфікаційна комісія суддів України повідомляє про це Вищу раду юстиції, яка вносить подання про звільнення судді з посади.

Згідно ч.3 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці суддів та державних службовців визначаються законом.

Відповідно до вимог ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний суд України», та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 3 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ( в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) суддя, щодо якого обвинувальний вирок суду набрав законної сили, не може продовжувати здійснювати свої повноваження і втрачає передбачені законом гарантії незалежності і недоторканності судді, право на грошове та інше забезпечення.

Отже, застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який встановлює умови оплати праці суддів і який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні.

Оскільки вказаною вище нормою, яка регулює спірні правовідносини, чітко визначено, що суддя, щодо якого обвинувальний вирок суду набрав законної сили, втрачає передбачене законом право на грошове та інше забезпечення, то суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для задоволення позову в частині визнання протиправними дій відповідачів та стягнення на користь позивача суддівської винагороди та інших похідних виплат за період з часу набрання законної сили обвинувальним вироком Голосіївського районного суду м.Києва від 10 жовтня 2013 року, тобто з 14 січня 2014 року по день видання головою Обухівського районного суду Київської області наказу «Про звільнення ОСОБА_4», відсутні. А відтак, відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем вимог про визнання неправомірними дій відповідачів щодо обліку робочого часу позивача, оформлення листків непрацездатності тощо.

Правильними є й висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання відповідачів здійснити йому виплату грошової допомоги по тимчасовій непрацездатності за період після 14 січня 2014 року, тобто після набрання обвинувальним вироком законної сили, згідно наданих ним листків непрацездатності.

Відповідно ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» життя і здоров'я суддів підлягають обов'язковому державному страхуванню за рахунок коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Згідно ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Обов'язковою умовою нарахування та виплати суддівської винагороди є виконання ним роботи.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» визначено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» застраховані особи мають право отримувати у разі настання страхового випадку матеріальне забезпечення та соціальні послуги, передбачені цим Законом.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві.

Отже, допомога по тимчасовій непрацездатності компенсує втрату заробітної плати (доходу), на яку застрахована особа вправі була розраховувати у разі ненастання страхового випадку.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідно до ч.3 ст.106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ОСОБА_4 заробітну плату (грошове забезпечення) за період з 14 січня 2014 року по 19 березня 2014 року не отримував, згідно табелів обліку робочого часу з 15 січня 2014 року по день видання наказу про звільнення у графах "відпрацьовано за місяць днів та годин" поставлено відмітку "прочерк", то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для компенсації заробітної плати за наданими ним листками тимчасової втрати непрацездатності.

Доводи та мотиви касаційної скарги не спростовують висновків судів, викладених у судових рішеннях.

Посилання у касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального права, зокрема Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», в якому не передбачено можливість невиплати допомоги по тимчасовій непрацездатності особі у випадку набранням законної сили обвинувальним вироком щодо неї, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищенаведеними нормами законодавства та обставинами справи.

Решта доводів касаційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, є безпідставними, до того ж, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій і їм дана належна правова оцінка.

Згідно ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст. 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають встановленим судами обставинам справи, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк