Справа № 802/27/16-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/27/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мультян М. Б.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

13 квітня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Майданюк Я.Л.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Побережна-Войтенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до прокуратури Вінницької області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2016 року ОСОБА_4 (ОСОБА_4) звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до прокуратури Вінницької області, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Вінницької області №1982к від 15.12.2015 року про звільнення ОСОБА_4 з посади прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області; поновити ОСОБА_4, на посаді прокурора Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області; стягнути середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 15 грудня 2015 року по день фактичного поновлення на роботі.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції від 23 лютого 2016 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив відносно задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року - без змін.

Так, наказом прокуратури Вінницької області № 378к від 29 квітня 2015 року ОСОБА_4 призначено на посаду прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області.

Відповідно до наказу прокурора Вінницької області № 1982к від 15 грудня 2015 року у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припинення діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, ОСОБА_4 було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області.

Позивачка, вважаючи, що наказ № 1982к від 15 грудня 2015 року є незаконним у зв'язку з тим, що їй не запропоновано іншої роботи, не враховано переважне право на залишення на роботі, а саме - звільнення відбулось всупереч вимог трудового законодавства, звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, зважаючи на таке.

Частиною другою статті 38 Конституції України передбачено, що громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

За приписами частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, внаслідок прийняття нового Закону України "Про прокуратуру" змінена система органів прокуратури України.

Відповідно до статті 7 Закону України №1697-VII систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. У додатку до Закону України №1697-VII наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15 грудня 2015 року (абзац третій пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України №1697-VII).

Разом із зміною системи органів прокуратури України, Законом №1697-VII запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу.

У ст. 28 Закону №1697-VII зазначено, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону.

Пунктом 1.1 наказу Генерального прокурора України №74ш від 23 вересня 2015 року, у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Вінницької області та виключено штатні розписи усіх районних та прирівняних до них прокуратур, в тому числі і штатний розпис прокуратури Калинівської місцевої прокуратури

В пункті 1.2 даного наказу містяться штатні розписи новоутворених місцевих прокуратур, зокрема Калинівської місцевої прокуратури, у штатному розписі якої, за рахунок резерву Генеральної прокуратури України, встановлено 36,5 одиниць з відповідним фондом заробітної плати (пункт 2.4 наказу). Даний наказ вводиться в дію з 15 грудня 2015 року, про що у ньому безпосередньо зазначено.

Таким чином, внаслідок об'єднання Літинської, Калинівської, Погребищенської районних, Хмільницької та Козятинської міжрайонних прокуратур відбулось утворення Калинівської місцевої прокуратури, що дає підстави дійти висновку, що зміни в організації діяльності прокуратури та у зв'язку із цим скороченням чисельності та штату працівників в прокуратурі Вінницької області дійсно мали місце.

Частиною 1 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно ч. 3 даної статті одночасно із попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Так, 24 вересня 2015 року ОСОБА_4 у відповідності з вимогами статті 49-2 КЗпП України ознайомлена із попередженням про звільнення, що підтверджується підписом останньої на ньому.

Шляхом дослідження вищевказаного попередження судом першої інстанції також вірно встановлено, що позивачку попередили про можливе звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII) у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року.

Вищевказані обставини свідчать про те, що відповідач вказав позивачці на її можливе, однак необов'язкове (безальтернативне) наступне звільнення у зв'язку з скороченням посад та ліквідацією Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області з 14 грудня 2015 року, яке відбудеться за наявності вищезазначених умов.

У підпункті "в" підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України №1697-VII визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 п. 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Згідно п. 1.2 Порядку проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах, затвердженого наказом Генерального прокурора України №98 від 20 липня 2015 року, на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

У п. 1.4 Порядку встановлено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Пункт 3.16 Порядку визначає, що на підставі відомостей про результати тестування, робоча група регіонального центру формує рейтинговий список, форма якого наведена у додатку 2 Порядку, по кожній місцевій прокуратурі окремо.

Відповідно до п. 3.18 Порядку рейтинговий список кандидатів оприлюднюється на офіційному веб-сайті відповідної регіональної прокуратури після закінчення тестування. Рішення щодо результатів тестування може бути оскаржене до робочої групи, а рішення робочої групи може бути оскаржене до суду на підставі п.8.1-8.7 Порядку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 подала заяву для участі у тестуванні та проходила його.

Однак за результатами тестування на заміщення посад прокурорів у Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області ОСОБА_4 зайняла 45-е місце рейтингового списку із 45 можливих місць, із загальним підсумковим балом 56,0, що підтверджується рейтинговим списком Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області, а результати такого тестування не оскаржувала.

В той час, як уже вище зазначалося, штатна чисельність працівників Калинівської місцевої прокуратури становить 36,5 одиниць, із яких 23 прокурори місцевої прокуратури, а тому призначення на посади прокурорів Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області здійснювалось в межах визначеної штатної чисельності (23 посади) за результатами проходження кандидатами успішного тестування відповідно до сформованого рейтингу.

За положеннями пункту 9.5 Порядку керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює в прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількості штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

Таким чином, з урахуванням затвердженої штатної чисельності, відповідно до рейтингового списку призначено 23 прокурори Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області, а усі інші кандидати, які у рейтинговому списку зайняли нижчі місця в межах визначеної штатної чисельності на посади прокурорів Калинівської місцевої прокуратури не були призначені.

Колегія суддів, виходячи із положень статті 28 Закону №1697-VII, де зазначено, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється виключно на конкурсних засадах, вважає, що позивачка, зайнявши 45-е місце у рейтинговому списку, не може претендувати на одну із посад в Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області.

Більш того, колегія суддів вважає, що відповідач позбавлений правових підстав на призначення ОСОБА_4 на відповідну посаду, враховуючи неуспішне проходження нею тестування.

Крім того, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції відносно відсутності переважного права позивачки на залишення на роботі, передбаченого ст. 42 КЗпП України.

Так, в розумінні даної норми, а також положень ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при скороченні чисельності та штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі.

Однак, у даному випадку Генеральна прокуратура України скористалася правом на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників, яких визначила за допомогою проведення тестування, що повністю узгоджується із ч. 1 ст. 42 КЗпП.

Зважаючи на викладене, застосування вимог трудового законодавства щодо наявного у ОСОБА_4 переважного права у залишенні на роботі не може застосовуватись в даних спірних правовідносинах, оскільки місце позивачки у рейтинговому списку не дає їй права конкурувати з іншими особами, які отримали вищий бал та претендують на зайняття посад в місцевій прокуратурі.

До того ж, представник позивачки в апеляційній інстанції не зміг вказати посаду, на яку могла б претендувати його довірителька, однак яку їй не було запропоновано.

Відповідно до пункту 1 ч. 1. ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Законом України №1697-VII та Порядком визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування. Оскільки така умова позивачем не виконана, відповідач був позбавлений правових підстав на переведення ОСОБА_4 на іншу посаду в новоутвореній місцевій прокуратурі.

Можливостей залишення позивачки на посаді прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області після 15 грудня 2015 року також не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури, як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Вінницької області, із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України № 74ш від 23 вересня 2015 року, а самі прокуратури припинили свою діяльність як суб'єкти владних повноважень.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII встановлено, що прокурор звільняється з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_4 із займаної посади ґрунтується на вимогах закону, оскільки орган прокуратури, в якому працювала позивачка реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з неуспішним проходженням тестування.

Щодо посилань апелянтки на недотримання відповідачем при її звільненні гарантій передбачених ст. 184 КЗпП України, оскільки остання є одинокою матір'ю, звільнення якої відповідно до норм трудового законодавства взагалі не допускається, то колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, зазначаючи наступне.

Гарантії, визначені ст. 184 КЗпП України, підлягають безумовному застосуванню саме в межах тих відносин, які врегульовані виключно нормами Кодексу законів про працю, однак в даному випадку позивачка проходила публічну службу в органах прокуратури, порядок та особливості проходження якої врегульовано Законом України "Про прокуратуру" як спеціальним законом та іншими законодавчими актами.

З роз'яснень Вищого адміністративного суду України, викладених у листі №753/11/13-10 від 26 травня 2010 року "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадку, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин.

Також дана позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема в постанові від 17 лютого 2015 року (справа№21-8а/15) зазначено, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Статтею 3 КЗпП України чітко встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, особливості проходження публічної служби в прокуратурі України та статусу прокурорів визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про прокуратуру".

Згідно 1 ст. 4 Закону України "Про прокуратуру" організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

З наведеного слідує, що особливості проходження публічної служби позивачки врегульовуються спеціальним законодавством, положення яких мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами трудового законодавства, а тому останні можуть бути застосовані, а відповідні гарантії працівника при звільненні, які передбачені статтею 184 КЗпП, можуть бути забезпечені лише в тому обсязі, який передбачений нормами спеціального законодавства.

Статтею 16 Закону України "Про прокуратуру" визначені гарантії незалежності прокурорів, зокрема у п.1 ч.1 цієї статті передбачено, що незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, враховуючи неуспішне проходження позивачкою тестування на заміщення посад прокурорів у Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області, посилання ОСОБА_4 на те, що вона є одинокою матір'ю і має відповідно переваги для залишення на посаді, правильно не взяті судом першої інстанції до уваги, оскільки положеннями Закону №1697-VII, який в даному випадку є пріоритетним над нормами трудового законодавства, не передбачено жодних пільг чи переваг особі, яка не пройшла конкурсний відбір в новоутворену прокуратуру, незалежно від її соціального статусу.

Більш того, п. 1.6 Порядку проведення тестування та чотирирівневого конкурсу на заняття посад в місцевих прокуратурах передбачено, що при проведенні тестування всі кандидати знаходяться в рівних умовах і правах, без надання будь-яких переваг. Обмеження у конкурсі передбачено лише для певної категорії осіб.

Надання будь-яких пільг чи переваг особі, яка не пройшла встановлений законом безальтернативний порядок призначення на посаду у місцеву прокуратуру, виходячи лише із її соціального статусу, призведе до порушення встановлених ст. 16 Закону №1697-VII гарантій незалежності прокурорів та нівелює принципи, на яких базується формування нової прокуратури України, що є недопустимим.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності наказу прокурора Вінницької області № 1982к від 15 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з органів прокуратури у зв'язку із реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому вимоги ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення від № 1982к від 15 грудня 2015 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано суду достатньо належних доказів, які б свідчили про неправомірність заявлених позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 18 квітня 2016 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.