Справа № 361/2079/15-а (2а/361/158/15)
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2016 р. м. Київ К/800/27686/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в м. Броварах та Броварському районі Київської області про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утриманні судді,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача. Просив визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Броварах та Броварському районі Київської області та зобов'язати відповідача провести з 4 лютого 2015 року перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача в розмірі 70 відсотків, виходячи із суддівської винагороди судді апеляційного суду Київської області, який працював на відповідній посаді станом на грудень 2014 року.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2015 року позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2015 року скасовано постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2015 року та відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду апеляційної інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 працював на посаді судді Апеляційного суду Київської області.

25 грудня 2014 року Верховна Рада України на підставі п.9 ч.5 ст.126 Конституції України прийняла Постанову № 59-VIII про звільнення суддів, зокрема й позивача у відставку, на підставі якої наказом голови Апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2015 року позивач був відрахований зі штату суду.

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Броварах та Броварському районі Київської області на підставі вказаних документів було нараховано позивачу довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 60 відсотків.

25 лютого 2015 року позивач, не погодившись з такими діями відповідача, звернувся з заявою, в якій просив здійснити перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання з 60 відсотків на 70 відсотків, оскільки був звільнений з посади судді Апеляційного суду Київської області у відставку постановою Верховної Ради України 25 грудня 2014 року, а зміни до ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці в розмірі 60 відсотків були внесені Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, тобто після його звільнення у відставку.

Проте, управління Пенсійного фонду України в м. Броварах та Броварському районі Київської області відмовило у задоволенні заяви позивача з посиланням на те, що станом на 4 лютого 2015 року (дата звернення позивача з заявою про призначення довічного грошового утримання) його розмір згідно ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній час призначення вказаного грошового утримання, становив 60 відсотків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у позивача виникло 25 грудня 2014 року - з дня звільнення його з посади судді Постановою Верховної Ради України, а тому розмір довічного грошового забезпечення судді повинен визначатися Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній станом на 25 грудня 2014 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає норма Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою до управління Пенсійного фонду України про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді.

Однак, погодитися з висновком суду апеляційної інстанції не можна з таких підстав.

Частиною 1 ст. 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (ч. 6 ст. 47).

В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 3 червня 2013 року зазначено, що визначені Конституцією України та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Частиною 4 ст. 126 Конституції України та ст. 100 Закону «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив на посаду, в тому числі у разі подання суддею заяви про відставку. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення (ч. 4 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Постановою Верховної Ради України № 59-VIII від 25 грудня 2014 року про звільнення суддів ОСОБА_4 звільнено з посади судді Апеляційного суду Київської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Отже, 25 грудня 2014 року позивач отримав статус судді у відставці, а також право на конституційні гарантії матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» або, за його вибором, щомісячне довічне грошове утримання.

Частиною 1 статті 58 Конституції України закріплено загальний принцип права неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Закріплений в Конституції України принцип неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів узгоджується з міжнародно-правовими актами, зокрема Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (стаття 15) та Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (стаття 7).

Так, станом на момент отримання позивачем статусу судді у відставці (25 грудня 2014 року) чинною була ч.3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка передбачала, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, зокрема, ч. 3 ст.138 визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право позивача на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці виникло з моменту отримання ним статусу судді у відставці, тобто з моменту звільнення його Верховною Радою України з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку - 25 грудня 2014 року. Однак, скористатися правом на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач зміг лише після відрахування його зі штату суду (після 2 лютого 2015 року, тобто з наступного дня після видачі наказу про виведення зі штату суддів). Застосувавши Закон № 76-VIII від 28 грудня 2014 року, відповідач позбавив позивача права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі, передбаченому законом, чинним на момент отримання статусу судді у відставці, що потягло за собою зменшення розміру такого грошового утримання.

Відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Оскільки суд апеляційної інстанції помилково скасував постанову суду першої інстанції, яка ухвалена відповідно до закону, то колегія суддів на підставі ст. 226 КАС України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі постанову суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2015 року скасувати, а постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2015 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк