Справа № 815/7193/15
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/7193/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Сівєлькіної С.Є.,

позивача/апелянта ОСОБА_1 (за допомогою перекладача ОСОБА_2.) та її представника ОСОБА_3., представника відповідача Кучіна В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

24 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (Надалі - ДМС України або відповідач), в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року №772-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що у липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, однак Рішенням ДМС України позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вказане рішення є неправомірним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 є громадянкою Габону, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки зазнала переслідувань з боку представників влади через свою опозиційну політичну діяльність, зокрема піддана численним арештам та катуванням; через побоювання за своє життя, позивач вимушена залишити територію країни походження. Не погоджуючись з рішенням ДМС України від 26 жовтня 2015 року №772-15, позивач звернулась до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням позивач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою її адміністративний позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї позивача/апелянта ОСОБА_1 (за допомогою перекладача ОСОБА_2.) та її представника ОСОБА_3., представника відповідача Кучіна В.В., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. є громадянкою Габону, уродженкою м. Лібревіль. За національністю габонка, за віросповіданням християнка-католичка. Рідна мова - фанг, водночас вільно володіє французькою мовою. За сімейним станом одружена на громадянині Камеруну ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, мають спільну дитину, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3., що народжений на території України. ОСОБА_1 має незакінчену вищу освіту, яку вона здобула на Батьківщині протягом 1987 - 2005 років.

30 листопада 2011 р. громадянка Габону ОСОБА_1 звернулась до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою-анкетою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, посилаючись на те, що не може повернутися на батьківщину, оскільки в Габоні зазнала переслідувань з боку представників влади у зв'язку із опозиційними політичними переконаннями та через побоювання за своє життя вимушена була покинути країну походження (а.с. 62-63).

28.02.2012 р. Наказом №17 Державної міграційної служби України Головного управління ДМС України в Одеській області прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 85).

26 жовтня 2015 року Рішенням №772-15 Державної міграційної служби України ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи свою позицію відсутністю документів та матеріалів, що можуть слугувати доказами наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 38).

Відповідачем на адресу ОСОБА_1 направлено Повідомлення від 30 листопада 2015 року №477, відповідно до якого позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене повідомлення позивач отримала 21.12.2015 р. (а.с. 37).

Не погоджуючись із Рішенням від 26 жовтня 2015 року №772-15 ДМС України позивач оскаржила його до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову Діалло Мамаду Таха Мамаду Саіду суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача є обґрунтованим та прийнятим з дотриманням норм діючого законодавства.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Колегія суддів враховує, що відповідно до наданих пояснень ОСОБА_1 зазначено, що причиною виїзду позивача є переслідування через членство в опозиційній політичній партії «MGN», у зв'язку з чим, через побоювання за своє життя, позивач вимушена покинути територію країни походження.

Під час співбесіди 05.06.2015 р. позивач вказала, що була членом партії «MGN» та має побоювання добровільного повернення до Габону, де її буде заарештовано, оскільки в липні 2009 року кандидат від їхньої політичної сили Мба Убам Андре програв на президентських виборах, у зв'язку з чим, членами партії «MGN» проведено мітинг, який розігнано представниками правоохоронних структур. В лютому 2010 року організовано повторний мітинг, серед представників партії «MGN» була й ОСОБА_1, який також розігнано. Також позивачка розповіла, що лідер вказаної партії Мба Убам Андре вирішив повернутись на Батьківщину після перебування за кордоном, однак після повернення зазначену особу вбито. Одразу після вказаних подій дядько ОСОБА_1 прийняв рішення відправити її до безпечної країни через побоювання зазнати переслідувань з боку державної влади країни Габону.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив зазначені пояснення позивача, як сумнівні, враховуючи наступне.

Так, відповідно до інформації, отриманої з інтернет-джерел http://www.newsru.com/world/13oct2009/gabon.html, Конституційний суд Габону в ніч з понеділка на вівторок затвердив підсумки позачергових президентських виборів 2009 року. На вимогу опозиції проведено перерахунок, згідно з яким за Бонго проголосували 41,79% виборців. За опозиціонерів П'єра Мамбунду і Андре Мба Обаме було віддано 25,64% і 25,33% голосів.

Окрім цього, із сайту інтернет мережі https://en.wikipedia.org/wiki/Andr%C3%A9_Mba_Obame вбачається, що Андре Мба Обаме був незалежним кандидатом на президентських виборах в 2009 року в Габоні та об'єднаний з реформістським крилом правлячої Демократичної партії Габону (PDG).

З вищенаведеного випливає, що позивач не володіє інформацією щодо керівництва партії «MGN», до складу якої, за її твердженням, вона входила.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається жодних документів або ж доказів членства ОСОБА_1 в будь-якій політичній партії та Батьківщині або за її межами.

Крім того, на інтернет - сайті http://www.rfi.fr/afrique/2min/20150412-gabon-andre-mba-obame-figure-opposition-est-decede розміщено інформацію, що Андре Мба Обаме помер опівдні в Яунде, Камерун, де знаходився на лікуванні і повинен був вилетіти в Південну Африку, де він мав намір продовжувати своє лікування. Після неспокійної ночі, Андре Мба Обаме був доставлений в лікарню, де він і помер. Вказана інформація спростовую твердження позивача щодо вбивства Андре Мба Обаме, у зв'язку із поверненням на Батьківщину у зв'язку зі своїми політичними поглядами.

Окрім цього, з Анкети про звернення із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту позивачем зазначено, що з країни громадянського походження ОСОБА_1 виїхала легально наприкінці червня 2010 року до Марокко. 04.09.2010 р. позивач вибула з Марокко авіарейсом Рабат (Марокко) - Франкфурт (Німеччина) - Київ (Україна).

Державний кордон України позивач перетнула 05.09.2010 р. легально на підставі паспорту та одноразової візи.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що за захистом своїх прав позивач звернулась лише в листопаді 2011 року. Тобто, більше року перебування на території України ОСОБА_1 не вчиняла спроб звернутися за захистом своїх прав, отже, не вважала себе у небезпеці та не вбачала потреби у міжнародному захисті.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про сумнівність суперечливих пояснень позивача стосовно обставин, які змусили її покинути країну громадянського походження та не дають змоги туди повернутися на теперішній час.

Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції вірно враховано, що ані під час анкетування, ані при проведенні співбесіди, рівно як і в адміністративному позові, позивачем не доведено існування погроз, небезпеки, переслідування тощо, не надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд її особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи позивача є надуманими, останньою не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді заяви ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію довів та обґрунтував.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов