Справа № 2а-7134/09/1370
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" квітня 2016 р. м. Київ К/800/25552/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року, -

встановив:

У листопаді 2009 року Львівський міський центр зайнятості звернувся в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_4 на його користь коштів, виплачених в якості допомоги по безробіттю в сумі 6933,87 гривень, та стягнення на користь Львівського обласного центру зайнятості суми коштів, витрачених на її навчання у розмірі 1005,34 гривень.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Львівського міського центру зайнятості 6933,87 гривень. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Львівського обласного центру зайнятості суму коштів, витрачених на навчання у розмірі 1005,34 гривень.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Львівського міського центру зайнятості 6933,87 гривень.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року і залишити позовну заяву без розгляду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 9 липня 2008 року ОСОБА_4 звернулася до Львівського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітної, у зв'язку з чим їй надано такий статус та призначено допомогу по безробіттю.

Львівським міським центром зайнятості в ході проведення розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним встановлено, що ОСОБА_4 незаконно отримала допомогу по безробіттю з 1 жовтня 2008 року по 2 липня 2009 року у розмірі 6933,87 гривень та з 25 березня 2009 року по 6 липня 2009 року - соціальні послуги на суму 1005,34 гривень, оскільки в період перебування на обліку працювала у Відкритому акціонерному товаристві Туристична фірма «Супутник», що підтверджується договорами підряду від 1 жовтня 2008 року і від 1 грудня 2009 року.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте з таким висновком судів погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

У відповідності до частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Верховний Суд України у постанові від 22 вересня 2015 року (справа № П/811/3781/14) вказав, що логічний спосіб тлумачення частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє дійти висновку, що і пункт 5, який є частиною норми цієї статті, як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За правилами частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю ОСОБА_4, а тому він не підпадає під дію частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства (пункт 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України).

Оскільки у справі, що розглядається, суди помилково прийняли до свого провадження і розглянули справу, яка не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, ухвалені в цій справі судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в ній.

Спір, який виник між сторонами, може бути розглянутий за правилами цивільного судочинства.

Керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року - скасувати.

Провадження в адміністративній справі за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення коштів - закрити.

Роз'яснити позивачеві право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.