Справа № 815/562/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/562/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

при секретарі: Піньковській О.С.

сторін:

позивач: ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе

ОСОБА_3 (представник за довіреністю)

відповідач: ОСОБА_4 (представник за довіреністю)

перекладач: Хамдард Непа Хабібрахман

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 25 від 08.02.2016р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання вчинити певні дії,

На підставі ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 15 квітня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 25 від 08.02.2016р. про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 20 від 08.02.2016р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не прийнято до уваги реальних побоювань ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, в звязку з чим вважає, що оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області є протиправним та підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що в позовній заяві помилково позивач просить скасувати рішення відповідача за №20 (фактично оскаржується рішення № 25 від 08.02.2016р.).

Відповідач надав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову (а.с. 196-197), в яких просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що згідно п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Враховуючи, що позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, приймаючи до уваги, що зазначені умови не змінилися, а надані на підтвердження нових обставин документи не є автентичними та не мають відношення до історії переслідування повивача, відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин.

При цьому акцентується увага, що раніше рішенням Державної міграційної служби України № 751-12 від 06.12.2012 р. позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач звертає увагу, що за результатами судового оскарження позивачу було відмовлено у задоволенні адміністративного позову та з вказаного періоду позивач нелегально по теперішній час перебуває на території України. На думку відповідача, у звязку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону, чергове звернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе з заявою про надання міжнародного захисту є безпідставним, позовні вимоги необґрунтованими, а відмова в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірною.

У судовому засіданні позивач та його представник, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

25.01.2016 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.62-65). Основною причиною звернення за захистом зазначено, що позивач вимушено прибув на територію України через реальну загрозу його життю в звязку з побоюванням зазнати переслідувань у країні свого громадянського походження.

08.02.2016 р. наказом т.в.о. першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області відповідно до п.6 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято наказ № 25 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 88).

08.02.2016 р. позивач отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 50 від 08.02.2016 р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89-90).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як було встановлено судом під час розгляду адміністративної справи № 815/615/13-а та вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_5, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. Країну постійного проживання позивач покинув 10.10.2011 р.; з ОСОБА_5 до Таджикистану прибув літаком на підставі національного паспорту та візи, звідти залізничним транспортом до Російської Федерації (м. Москва). До України потрапив легковим автомобілем, кордон перетинав пішки 07.11.2011 р., поза пунктом пропуску (а.с. 114-118).

Відповідно до п. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 р. (далі Правила № 649), уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-звязку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) розяснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Пунктом 2.2 Правил № 649 передбачено, що рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Згідно з пунктом 2.4 Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд зазначає, що позивач вперше за наданням міжнародного захисту звернувся 24.01.2012 р. до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.106-107).

Рішенням Державної міграційної служби України №751-12 від 06.12.2012 р. підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 102). Зазначене рішення ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2013р. у справі № 815/615/13-а у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе до Державної міграційної служби України про визнання рішення №751-12 від 06.12.2012 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та скасування його, зобовязання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено повністю.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013р. у справі № 815/615/13-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе залишено без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2013р. в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе до Державної міграційної служби України про визнання рішення неправомірним та зобовязання вчинити певні дії - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2013 р. К/800/60293/13 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2013р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013р. у справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе до Державної міграційної служби України про визнання рішення неправомірним.

Постанова Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2013р. у справі № 815/615/13-а набрала законної сили 05.11.2013р.

Згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2013р. у справі № 815/615/13-а, яка набрала законної сили, судом не прийнято до уваги посилання позивача як на підставу для задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві та поясненнях у суді, оскільки зазначені позивачем обставини щодо підстав неможливості свого повернення до країни походження є сумнівними, а з аналізу особової справи свідчень позивача встановлено, що будь-яких погроз, повязаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянства (підданства), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе взагалі не отримував. Крім того, в судовому засіданні позивач пояснив, що кримінальну справу відносно нападників закрито, що свідчить про відсутність наміру помсти позивачу.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначено в судовому засіданні представником позивача, останній не згодний з вищевказаними судовими рішеннями.

Однак, статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Відтак, суд зазначає, що твердження представника позивача щодо вказаних судових рішень, які набрали законної сили, та їх оцінка є безпідставними та неправомірними.

Беручи до уваги, що обставини, якими позивач обґрунтовує своє звернення до органів міграційної служби, з моменту його попереднього звернення не змінилися, суд вважає, що чергова заява позивача носить характер зловживання правом на звернення до органів міграційної служби Україні з метою легалізації на території України.

Згідно висновку Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 08.02.2016 р. (Справа № 2016OD0020) у заяві про надання міжнародного захисту в Україні ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення де країни громадянського походження. Позивачем надано відповідачу копію медичної довідки, однак останню не прийнято міграційною службою до уваги, оскільки її переклад містить граматичні помилки, а в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні будь-які посилання на вказаний документ. Більш того, на думку відповідача, вказана довідка не має будь-якого відношення до історії переслідування позивача. Враховуючи відмінності у зазначених документах, останні, на думку відповідача, не можуть вважатися оригінальними та розглядатися у контексті нових обставин (а.с. 86-87).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час чергового звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надав у якості нововиявлених обставин копії довідки з лікарні та листа з МВС ОСОБА_5 (а.с.76-77, 79-80).

Перевіривши вказане звернення, суд погоджується з висновками Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, що копія довідки з лікарні, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе 15.06.2015р. звертався до стоматологічної клініки, не має жодного відношення до історії переслідування позивача. Також вищезазначений лист з МВС ОСОБА_5 містить герб та назву міністерства, яка не відповідає відомостям з офіційного веб-сайту міністерства: http://moi.gov.af/en/.

Таким чином, суд доходить висновку, що в матеріалах справи відсутні докази того, що під час повторної подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, позивачем надано нові докази та пояснення щодо підстав звернення з такою заявою.

Таким чином, позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. При цьому, під час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вдруге, 25.01.2016 р. зазначені умови не змінилися.

З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Позивачем до заяви не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни громадянської належності, позивач не надав, та пояснень, що заслуговують на увагу, не навів.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно із статтею 4 ОСОБА_6 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Навпаки, вдруге звертаючись за захистом в Україні, позивач не надав інформації, відмінної від тієї, що надавалась під час попереднього звернення.

Під час судового розгляду позивачем не надано доказів, які б спростовували висновки відповідача щодо відмови позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на ситуацію в країні походження, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з урахуванням матеріалів справи та встановлених в судовому засіданні обставин, судом оцінюється як обґрунтоване.

При цьому суд зазначає, що в даній справі предметом оскарження є правомірність рішення, яким позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Будь-які рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що відповідач діяв відповідно до Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, Правил № 649, прийнявши рішення відповідно до повноважень, визначених вказаним Законом та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом та Правилами № 649.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 25 від 08.02.2016р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.04.2016р.

Суддя: Самойлюк Г.П.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Васе до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 25 від 08.02.2016р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

18 квітня 2016 року.