Справа № 826/22805/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 квітня 2016 року № 826/22805/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Кузьменка В.А., Федорчука А.Б., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу та додані до неї матеріали:

за позовом громадянина Лівану ОСОБА_1,

до відповідача Державної міграційної служби України,

третя особа Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач громадянин Лівану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про:

- визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 494-15 від 12.08.2015 р. про відмову у визнанні громадянина Лівану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

- зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Лівану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Державною міграційною службою України в порушення ст. 9 та ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято незаконне та необґрунтоване рішення в частині відмови у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту, що є наслідком неналежного виконання ДМСУ свого обов'язку всебічно та обґрунтовано дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.10.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2015 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів.

За результатами судового засідання 23.03.2016 р. судом, зважаючи на неявку представників сторін та у зв'язку із вказаними обставинами, а також згідно ч. 6 ст. 128 КАС України суд ухвалив розгляд даної адміністративної справи продовжити в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Лівану, за національністю - ліванець, неодружений, за віросповіданням - православний. Країну постійного проживання залишив 30.12.2014 р. До України прибув легально літаком рейсом Бейрут-Київ. На час звернення за захистом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві ОСОБА_1 надав документ, який посвідчує особу - національний паспорт серії НОМЕР_1.

Позивач підставою залишення країни походження вказує, що Ліван є для нього небезпечним, оскільки там він зазнає необґрунтованих переслідувань з боку шиїтської організації "Хізбалла".

ОСОБА_1 15.01.2015 р. звернувся до органів міграційної із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві як причину виїзду з країни постійного проживання зазначив, побоювання за власне життя через переслідування терористичною організацією "Хезболла".

Управління Державної міграційної служби України в Київській області 30.04.2015 р. за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо її загрози, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням відповідача від 12.08.2015 р. № 494-15 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 01.09.2015 р. № 167 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі, зважаючи на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI в редакції, яка діяла на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Пунктом 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Водночас, згідно з пунктом 13 вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У частині 1 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

За частинами 1 та 2 статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

При цьому, згідно з частиною 8 зазначеної статті Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатись з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що міграційний орган, зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, провести співбесіди, а для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Законом України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18 березня 2004 року №1629-IV визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соmmunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року (із змінами та доповненнями) "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно з анкетою особи, яка звернулася за захистом в Україні встановлено, що позивач як причину свого виїзду з території Лівану вказав побоювання за власне життя через переслідування терористичною організацією "Хезболла". Але під час співбесіди від 27.01.2015 р. позивач повідомив, що причиною звернення до міграційного органу було бажання легально жити на території України шляхом одруження.

Також позивач зазначив, що в країні свого походження виступав за мир між Ізраїлем та Ліваном. Для здійснення такої діяльності ОСОБА_1 розміщував листівки із закликами про встановлення миру між країнами, роздавав листівки студентам. Згідно з протоколом співбесіди від 25.03.2015 р. за таку пропагандистську діяльність держава Ліван не карає, натомість карає шиїтське угруповування "Хезболла".

У 2014 році позивач двічі знаходив свою машину з розбитими вікнами, а одного разу його побили четверо невідомих осіб. ОСОБА_1 зробив висновки, що розбили вікна у авто та побили його, учасники терористичного угрупування "Хезболла". Під час співбесіди, позивач повідомив, що 14.11.2014 р. він знайшов на передньому склі свого автомобіля прикріплений жовтий прапор і розцінив це як послання "Хезболли", що він помре наступним.

Представник позивача у письмових поясненнях від 03.12.2015 р. наголошує увагу суду на тому, що відповідач стверджує, що позивач не навів реальних фактів його переслідування ні з боку уряду, ні з боку терористичного угруповання Хезболла, хоча на співбесіді повідомив, що отримував погрози від представників Хезболли. Позивач на підтвердження загрози життю та здоров'ю з боку зазначеної організації вказує ту обставину, що було розміщено жовтий прапор на склі його особистого автомобіля, чому передувало побиття позивача та неодноразове розбиття вікон в автомобілі невідомими. Відповідач у своєму висновку зазначає, що заявник не надав жодних доказів належності жовтого прапору угрупуванню Хезболла.

Поряд з тим у письмових запереченнях представник позивача наголошує, що в Лівані жовтий прапор являється офіційною символікою терористичної організації Хезболла, неодноразові згадки про що можна знайти в мережі Інтернет, наприклад за посиланнями: http://voprosik.net/pochemu-xezbollu-prichislili-k-teroristam/, http://inosmi.ru/untitled/20021204/165891.html.

Також позивач зазначає, що розміщення жовтого прапору слід розцінювати як погрозу розправи, оскільки в організації є традиція вивішувати жовті прапори над кладовищами, де поховані ними ж вбиті люди. Така інформація знаходить своє підтвердження на сайті Коммерсант.ru: «Все это делает "Хезболла". Ее желтые флаги развиваются вокруг кладбища, и никто их не снимает, несмотря на то, что кладбище это, в общем-то, появилось из-за действий "Хезболлы". Неподалеку экскаваторы разбирают завалы полуразрушенной мечети - у мечети осталась одна стена, которая держит минарет. И на минарете тоже развиваются флаги "Хезболлы"» (http://wwvv.kommersant.ru/doc/702158).

З огляду на це представник позивача вважає, що розміщення жовтого прапору можна розцінювати як погрози представників терористичної організації, яким не притаманні інші способи боротьби з інакодумцями, окрім як фізична розправа.

Але суд критично ставиться до тверджень позивача, оскільки ним жодним чином не доведено, що напад на нього здійснили саме представники угруповування "Хізболла" і що залишений прапор жовтого кольору адресований саме йому.

Також преставник позивача просить суд звернути увагу на те, що оскільки в Лівані "Хезболла" являється офіційною радикальною шиїтською політичною партією, яка відома своїми антиізраїльськими настроями, і має представників в усіх гілках влади. Підтвердження цьому можна знайти в джерелах, відкритих для загального доступу, наприклад портал новин LB.ua посилаючись на ліванську газету The Daily Star зазначає: «Хезболла - военизированная ливанская шиитская организация и политическая партия, выступающая за создание в Ливане исламского государства по образцу Ирана. Признана террористической организацией в Канаде. США, Израиле и Египте, в странах Персидского залива, а также частично в ЕС, Австралии и Великобритании»".

Законом України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18 березня 2004 року №1629-IV визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соmmunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

З цього приводу варто зазначити, що ситуація по всій території Лівану є нестабільною, оскільки окрім внутрішніх хвилювань, негативний вплив на країну здійснюють зовнішні фактори, такі як війна в Сирії. Як повідомляється в Двадцять другій піврічній доповіді Генерального секретаря ООН про виконання резолюції 1559 (2004) Ради Безпеки ООН: «Война в Сирийской Арабской Республике продолжает оказывать значительное влияние на безопасность и стабильность Ливана. Столкновения между «Хизбаллой» и прибегающими к насилию экстремистскими группами, включая Фронт «Ан-Нусра» и организацию «Исламское государство Ирака и Леванта» (ИГИЛ), в Сирийской Арабской Республике, в том числе в пограничном районе Каламун, а в последнее время в городе Эз-Забадани, создают дополнительную угрозу для безопасности и стабильности в Ливане».

Але позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача №494-15 від 12.08.2015 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до п.4 ч.3 ст129 Конституції України та ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем протиправності рішення ДМС України, відповідність якого вимогам законодавства встановлена під час розгляду справи. З огляду на зазначене, позовні вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені адміністративного позову громадянина Лівану ОСОБА_1 в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Я.І. Добрянська

Судді: В.А. Кузьменко

А.Б. Федорчук