Справа № 569/16878/15-а
Суддя: Музичук Н.Ю.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Музичук Н. Ю.

при секретарі Кулінець С.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Рибалко Н.В.

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в місті Рівне про визнання дій неправомірними та зобов'язання проведення перерахунку призначеної пенсії у зв'язку із втратою годувальника,

ВСТАНОВИВ:

18 Грудня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного Фонду України в м. Рівне, у якому просила визнати незаконною відмову від 08.12.2015 року за № 422/10 у здійснені перерахунку їй пенсії та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок призначеної їй пенсії у зв'язку із втратою годувальника ОСОБА_4, у відповідності до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_4, герой Соціалістичної праці, Кавалер 2-х Орденів Леніна, Ордена Трудового Червоного прапора, на утриманні якого вона знаходилась до його смерті. Після смерті чоловіка їй було призначено пенсію по втраті годувальника в розмірі 1445 грн.38 коп. Не погодившись із розміром призначеної пенсії, оскільки чоловік працював на посадах прирівняних до державної служби, вона 10.11.2015 року звернулась із завою до відповідача, на яку листом від 08.12.2015 року №422/10 відповідач відмовив у здійсненні перерахунку, вказуючи на відсутність 10-річного стажу державної служби і те, що дія Закону «Про державну службу» на нього не поширюється. Вважає таку відмову незаконною та необґрунтованою, оскільки згідно записів Трудової книжки годувальника, він більше 10 років, із 12.12.1961 року по 05.03.1975 року, працював на посадах, які прирівнюються до стажу державної служби, після цього був обраний головою колгоспу ім. Леніна Рівненського району, що з 1994 року реорганізовано в КСП «Волинь». Крім того, чоловік отримував персональну пенсію, у відповідності до Указу Президента №254 від 25.05.1994 року. Вважає призначення пенсії чоловікові за нормами наведеного Указу, державою Україна в особі Президента, було прирівняно трудовий стаж, в тому числі за останнім місцем роботи, до стажу державної служби. Вважаючи дії відповідача неправомірними, такими що порушують право на соціальний захист, позивачка звернулась із позовом до суду і просить зобов'язати відповідача здійснити перерахунок пенсії по втраті годувальника у відповідності до ст.37 Закону України «Про державну службу».

Згідно наданих суду заперечень проти адміністративного позову, відповідач не визнає позовні вимоги. Вказує, що перебуваючи на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Рівне із ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_4 отримував пенсію за віком, обчислену йому в індивідуальному розмірі згідно з п.2 Указу Президента України від 25.05.1994 №254/94, як Герою Соціалістичної праці, а згодом Герою України. Після його смерті, на заяву дружини ОСОБА_3 від 23.12.2014 року про переведення її з пенсії за віком на пенсію у зв'язку із втратою годувальника згідно ст.ст.36-38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із встановленням їй надбавок до пенсії за заслуги годувальника перед Україною, прийняте відповідне розпорядження №158341 від 06.01.2015 року із зазначенням всіх складових пенсійної виплати по втраті годувальника. Вимоги позивача про перерахунок пенсії по втраті годувальника, відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» є безпідставними, оскільки на підставі трудової книжки ОСОБА_4 вбачається, що на момент смерті годувальник не перебував на посаді державного службовця, а як наслідок не мав права на призначення пенсії із урахуванням 10-річного стажу (1 категорія громадян), а також не мав необхідного 20-річного стажу роботи на посадах державних службовців для ймовірного набуття права на призначення пенсії, незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку (2 категорія громадян). Враховуючи викладене, пенсія ОСОБА_3 обчислена, виходячи із 50% розміру пенсії за віком, відповідно ч.1 ст.37 Закону України №1058-ІУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначена годувальнику, із урахуванням положень ст. 40 Закону України №1058-ІУ. Із урахуванням вищенаведеного, в відповідно до правового статусу годувальника на момент смерті, у ОСОБА_6 відсутні правові підстави для перерахунку їй пенсії, у зв'язку із втратою годувальника через відсутність права на пенсію за нормами ст. 37 Закону України «Про державну службу» у годувальника ОСОБА_4. Дії відповідача вважаються правомірними, а вимоги безпідставними, такими, що до задоволення не підлягають.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в цілому та надав пояснення по суті позову. Додатково вказав, що відмова відповідача в задоволенні заяви позивача зводилась до відсутності 10-рісного стажу роботи на посадах, прирівняних до державної служби, в годувальника, що не відповідає фактичним відомостям по документах годувальника, тому відмова є незаконною а дії неправомірними. Вважає, що стаж годувальника, відповідно до Указу Президента №254 від 25.05.1994 року прирівнюється до державної служби, що дає право на відповідний перерахунок пенсії позивача по втрат і годувальника. Просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача, управління Пенсійного Фонду України в м. Рівне, не визнав позовних вимог та підтримав заперечення. Додатково зазначив, оскільки годувальник ОСОБА_4 не отримував пенсію державного службовця, не перебував на посаді державного службовця на час виходу на пенсію, не мав 20-річного стажу державної служби та не мав права на призначення пенсії державного службовця на час смерті, а отримував індивідуальну пенсію за особливі заслуги, як Герой Соціалістичної праці, потім Герой України, пенсія позивачу по втраті годувальника призначена правильно, відповідно положень пенсійного законодавства. Відмова в перерахунку такої пенсії за нормами ст. 37 Закону України «Про державну службу» проведена правомірно. Відповідь відповідача від 08.12.2015 року за № 422/10 вважає недостатньо повною, однак правомірною, обґрунтування та підстави відмови в задоволенні заяви позивача більш повно викладені в запереченні до позову. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши встановлені обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши докази, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Встановлено на підставі досліджених доказів та пояснень сторін, що громадянин України ОСОБА_4 перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Рівне та отримував пенсію за віком зо особливі заслуги, обчислену йому в індивідуальному розмірі згідно з п.2 Указу Президента України від 25.05.1994 року №254/94, як Герою Соціалістичної праці, а згодом Герою України, до ІНФОРМАЦІЯ_1 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

Позивач ОСОБА_3 після смерті чоловіка ОСОБА_4 звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Рівне із заявою від 23.12.2014 року про переведення її з пенсії за віком на пенсію у зв'язку із втратою годувальника, згідно зі ст.ст. 36-38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із встановленням їй надбавок до пенсії за заслуги годувальника перед Україною. Відповідачем прийняте відповідне розпорядження №158341 від 06.01.2015 року із зазначенням всіх складових пенсійної виплати по втраті годувальника, в тому числі 1128,38 грн. пенсія по витраті годувальника, 66,43 грн., підвищення дитині війни, 265,72 грн. пенсія за особливі заслуги.

10 Листопада 2015 року позивач звернулась із заявою до відповідача про перерахування призначеної їй пенсії по втраті годувальника у відповідності до ст. 37 Закону України «Про державну службу», на що їй відмовлено в задоволенні заяви листом відповідача - управління Пенсійного Фонду України в м. Рівне за №422/10 від 08.12.2015 року.

Вважаючи дії відповідача по відмові їй в перерахунку пенсії по втраті годувальника відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу»неправомірними, позивач звернулась із вказаним позовом до суду. Вирішуючи вимоги позивача, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно частини 10 статті 37 Закону України «Про державну службу», передбачено, що у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім»ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв'язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім»ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім»ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім»ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Право на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім»ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

Частина 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» в редакції зі змінами, внесеними згідно Закону №1166-УІІ від 27.03.2014р, №76-УІІІ від 28.12.2014 року, передбачає, що на одержання пенсії державний службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності стажу, необхідного для призначення пенсії за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Встановлено на підставі дослідженої судом копії трудової книжки ОСОБА_4, виданої 12.12.1961 року, яка згідно ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є основним документом, що підтверджує стаж роботи, та не оспорюється сторонами, що годувальник має 13 років 2 місяці 23 дні трудового стажу, який прирівнюється до стажу державного службовця, та відповідно до записів №№1-5 у трудовій книжці працював на наступних посадах: із 12.12.1961 року по 22.01.1963 року на посаді керівника загального нормувального пункту; із 22.01.1963 року по 16.11.1963 року на посаді старшого економіста відділу контролю за заготівлями; із 16.11.1963 року по 15.05.1965 року на посаді інженера-ревізора контрольно-ревізійного відділу; із 15.05.1965 року по 05.03.1975 року на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу.

Із березня 1975 року ОСОБА_4 був обраний головою колгоспу ім. Леніна Рівненського району (із 1994 року реорганізовано в КСП «Волинь»), згідно записів №№6-7 трудової книжки, де працював до часу своєї смерті. Стаж роботи годувальника на посаді голови колгоспу (КСП) складає понад 39 років, однак вказана посада не відноситься до державної служби, тобто професійної діяльності осіб, які займають посади державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів, згідно ст.ст. 1,2 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, оцінкою вищенаведених доказів у відповідності до положень чинного законодавства, зокрема ст.37 Закону України «Про державну службу», суд приходить до висновку, що смерть годувальника ОСОБА_4 наступила не у період перебування його на державній службі, померлий годувальник ОСОБА_4 не отримував пенсію, призначену відповідно ст.37 Закону України «Про державну службу», і не мав право на пенсію за цим Законом, оскільки, маючи понад 10 років стажу державного службовця, на час досягнення пенсійного віку /1997 рік/ не працював на посаді державного службовця та не мав 20 років стажу роботи на посадах віднесених або прирівняних до категорій посад державних службовців.

Позивачка ОСОБА_3, як непрацездатна по віку дружина ОСОБА_4, відноситься до кола непрацездатних членів сім»ї, зазначених у статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка має право та якій призначена пенсія пор втраті годувальника.

Оцінюючи вищенаведені встановлені судом обставини щодо годувальника ОСОБА_4, смерть якого наступила не в період перебування на посаді державного службовця, який не отримував і не мав права на отримання пенсії, відповідно ст.37 Закону України «Про державну службу», відмова відповідача в перерахунку пенсії позивача, відповідно до положень Закону України «Про державну службу» та доводи заперечень відповідача вважаються правомірними.

Доводи і покликання сторони позивача на те, що із призначенням пенсії годувальнику за нормами Указу Президента №254 від 25.05.1994 року «Про пенсійне забезпечення окремих посадових осіб», державною України в особі Президента України», трудовий стаж годувальника ОСОБА_4, в тому числі за останнім перед виходом на пенсію місцем роботи, прирівняний до стажу державної служби, що витікає зі змісту самого Указу, суд вважає помилковими.

Призначення пенсії за нормами Указу Президента №254 від 25.05.1994 року є самостійним видом пенсіонування за особливі заслуги (персональні пенсії) окремих посадових осіб, визначених в ст.1 та ст.2 цього Указу, що здійснюється в порядку визначеному Указом Президента України від 16 березня 1994 року №89 «Питання забезпечення діяльності членів Уряду України» та не передбачає призначення пенсії по втраті годувальника для утриманців таких осіб на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу». Встановлено що при переході на пенсію по втраті годувальника із 23.12.2014 року позивачу призначена та виплачується надбавка до пенсії в розмірі із 01.09.2015 року 300,72 грн. у виді пенсії за особливі заслуги померлого годувальника.

Таким чином, комплексний аналіз встановлених обставин позову, норм Закону України «Про державну службу» та Указу Президента №254 від 25.05.1994 року «Про пенсійне забезпечення окремих посадових осіб» дає підстави дійти висновку, що неправомірності дій відповідача, порушення прав чи інтересів позивача на соціальний захист діями і рішеннями відповідача, які підлягають захисту і поновленню судовим рішенням, не встановлено.

Зважаючи на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що передбачені законом підстави до задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11,17-19, 69-72, 158-163, 167, 186, 254 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в місті Рівне про визнання дій неправомірними та зобов'язання проведення перерахунку, відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», призначеної їй пенсії у зв'язку із втратою годувальника відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, відповідно до частини 3 статті 160 КАС України, а також прийняття постанови в письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо була подана апеляційна скарга судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук