Справа № 0907/2а-9795/11, 2а/0907/450/12
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 р. Справа № 876/12054/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання Бадівській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2012 року у справі за його позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання пункту 10 акту розслідування нещасного випадку нечинним, зобов`язання командування до вчинення певних дій, стягнення заподіяної здоров`ю шкоди щомісячно, одноразової щорічної матеріальної допомоги, додаткових витрат на лікування, транспортних витрат та витрат на санаторно-курортне лікування, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Ще в червні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі В/ч) в якому, з врахуванням змін та доповнень до позовної заяви, просив визнати пункт 10 Акту розслідування нещасного випадку, що стався 21.03.2006 із позивачем (далі Акт), в частині якою визначено вину у нещасному випадку у не підготовці робочого місця для виконання ремонтних робіт нечинним, таким що не відповідає фактичним обставинам події. Зобов`язати командування В/ч включити у цей пункт запис, що нещасний випадок стався з їх вини. Визнати пункти 4.2-4.5 Акту про нещасний випадок від 21.03.2006 №21 (далі Акт №21) нечинними, оскільки жодних інструктажів по техніці безпеки по виконанню ремонтних робіт з командування частини із ним ніхто не проводив і підписів у відповідних журналах про їх проведення він не ставив. Стягнути з відповідача на його користь у рахунок відшкодування заподіяної здоров`ю шкоди у розмірі 962,13грн щомісячно з 11.09.2009 по 20.03.2012, всього на суму 28520,39грн і в подальшому щомісячно по 962,15грн, одноразову щорічну матеріальну допомогу 1167,75грн, додаткові витрати на лікування і транспортні витрати на суму 6500грн, санаторно-курортне лікування на суму 5071,25грн. Стягнути на його користь 25000грн моральної шкоди.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що виконання ремонтних робіт не входило до його обов`язків, як і облаштування робочого місця для цього, а тому саме з вини відповідача він отримав травму, яка зумовила те, що він не із своєї волі, був звільнений із військової служби за станом здоров`я, що позбавило його можливості отримувати відповідні виплати, які він просить стягнути та завдало моральних страждань, фізичний нестерпний біль, зневажливе відношення до себе.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2012 року у справі №0907/2а-9795/2011 у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. У поданій апеляційній скарзі покликається на обставини викладені в позовній заяві та вказує, що суд неналежним чином врахував покази свідків.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні докази того, що ушкодження здоров`я позивача було спричинено з вини командування В/ч, а не у зв`язку із неналежною підготовкою ним робочого місця.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 21.03.2006 на підставі усного наказу заступника командира з тилу В/ч ОСОБА_2 позивачем було здійснено виконання разових (непостійних) робіт у вигляді ремонту кімнати офіцерського гуртожитку шляхом шпаклювання стін та стелі, під час виконання яких, ним отримано ушкодження здоров`я, а саме перелом лівої руки та правої ноги.

Того ж дня комісією, що призначена наказом командира В/ч від 21.03.2006 №208 (а.с.6) було проведено розслідування нещасного випадку, про що складено Акт, у якому зафіксовано причину такого, як: «неякісна підготовка робочого місця до виконання роботи. Халатність прапорщика ОСОБА_1 » (а.с.7 зворот, 8).

23.03.2006 командиром В/ч було затверджено Акт №21, у пунктах 4.2-4.5 якого зазначено про проведення інструктажів із ОСОБА_1 , зокрема цільового інструктажу 21.03.2006 (а.с.9-10).

Згідно наказу командира В/ч від 11.09.2009 №172 (далі - Наказ) позивача було звільнено з військової служби у запас за п.«б» ч.6 (за станом здоров`я) ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.5).

Після звільнення, вважаючи, що таке спричинено отриманим ним ушкодженням здоров`я 21.03.2006, не погоджуючись із причиною зазначеною у Акті, та пунктами 4.2-4.5 Акту №21, а також вважаючи, що таке спричинило недоотримання ним ряду виплат та моральну шкоду, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Згідно ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут) також передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей соціальний і правовий захист відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

В силу вимог ст.16 Закону України «Про Збройні Сили України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України та осіб, звільнених у запас або у відставку, членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних миротворчих операціях.

Військовослужбовцям гарантується одержання за рахунок держави житла, фінансового, речового, продовольчого, медичного (у тому числі санаторно-курортного) та інших видів забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України і враховують характер та умови службової діяльності, стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі. Залежно від характеру і умов службової діяльності військовослужбовцям Збройних Сил України можуть встановлюватися затверджені Кабінетом Міністрів України надбавки до видів забезпечення, передбачених цією статтею.

Соціальний захист працівників Збройних Сил України забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю, якщо інше не передбачено трудовим договором.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно заявлених позовних вимог, позивач не погоджується із причиною зазначеною у Акті, та пунктами 4.2-4.5 Акту №21.

Вказані акти згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 26 листопада 2015 року (а.с.165-168), є актами індивідуальної дії при складанні яких командування В/ч вчиняло владні управлінській функції, які безпосередньо мали вплив на права та обов`язки позивача, їх зміну чи припинення.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивач не оскаржує дії чи бездіяльність відповідача в частині прийняття Акту, а лише не погоджується із п.3 такого, де зазначено причини нещасного випадку та пункти 4.2-4.5 Акту №21 де вказано про проведення інструктажу.

Водночас, сам Акт, складений на підставі та у порядку передбаченому «Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України», затвердженою наказом Міністерства оборони України від 06.02.2001 №36, що ОСОБА_1 не оспорюється.

Що ж до п.3 такого Акта, то ним зазначено причину нещасного випадку, що стався із позивачем, як: «неякісна підготовка робочого місця до виконання роботи. Халатність прапорщика ОСОБА_1 ».

З цього приводу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, згідно ст.112 Статуту командир роти зобов`язаний організовувати своєчасне одержання, правильну експлуатацію, збереження, технічне обслуговування і ремонт озброєння, техніки, казарменого інвентарю, речового, технічного та іншого майна роти (корабля).

Військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону встановлено (а.с.12 зворот), що командиром роти матеріального забезпечення капітаном ОСОБА_3 було самостійно прийнято рішення виділити прапорщика ОСОБА_1 на виконання будівельних робіт в кімнаті №15 гуртожитку для екіпажів перелітаючих літаків. В свою чергу заступником командира з тилу підполковником ОСОБА_2 було поставлено завдання прапорщику ОСОБА_1 організувати шпаклювання стін та стелі у зазначеному вище приміщенні на висоті більше ніж 1,3м із залученням військовослужбовців строкової служби ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У відповідності до «Положення про порядок допуску військовослужбовців Збройних Сил України до самостійного виконання робіт та організацію виконання разових робіт в Збройних Силах України» затвердженого наказом Міністра оборони України від 26.12.2000 №476 (далі Положення №476), разові роботи (як правило господарчі) - це епізодичні роботи, до яких військовослужбовці залучаються тимчасово (на короткий період) і які не передбачені їх посадовими обов`язками або військовими статутами Збройних Сил України.

Зазначене спростовує доводи позивача, що виконання разових (непостійних) робіт у вигляді ремонту кімнати не було передбачено його посадовими обов`язками, а отже такий не повинен був їх виконувати.

Більше того, згідно ст.122 Статуту, такий все ж таки повинен був організовувати утримання в чистоті й порядку приміщення роти та ділянки території, закріпленої за ротою, керувати їх загальним прибиранням (а.с.46).

Пунктом 4.3 Положення №476 визначено, що для виконання разових (непостійних) робіт за необхідності з числа військовослужбовців письмовим наказом командира (начальника) створюються відповідні команди і призначається старший команди (керівник робіт) з числа найбільш підготовлених військовослужбовців.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та не спростовано відповідачем, жодного письмового наказу про направлення військовослужбовців на виконання разових робіт командуванням В/ч не приймалось.

Проте, зазначене порушення не є предметом оскарження у даному позові.

Статтею 11 КАС передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

З огляду на це, суд позбавлений можливості робити правові висновки щодо бездіяльності командування В/ч в частині видання чи не видання письмового наказу.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що в разі відсутності такого наказу позивач вправі був не виконувати відповідних розпоряджень.

Також, в силу ст.35 Статуту накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

У даному випадку, позивачу було віддано усний наказ, який той в порядку підпорядкування зобов`язаний був виконати.

Щодо покликання ОСОБА_1 на незаконність такого наказу командування, оскільки виконання ремонтних робіт не входило до його обов`язків, то апеляційним судом такі оцінюються критично, оскільки як було встановлено вище командування вправі було залучати його до таких робіт.

Більше того, згідно ст.60 Конституції України ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази.

Аналогічне правило закріплено також у Дисциплінарному статуті Збройних Сил України, а саме у п.6 такого, зазначено про право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження.

Тобто в разі, якщо такий наказ позивач вважав незаконним, він був вправі його не виконувати та захищати таким чином свої права у встановленому порядку, однак зазначеного не вчинив.

Пунктом 4.4 Положення №476 визначено, що командир (начальник), який видав наказ (розпорядження) про направлення військовослужбовців на виконання разових робіт, зобов`язаний забезпечити їх безпечне виконання, для чого він:

визначає термін та порядок проведення робіт;

організовує навчання з питань охорони праці в обсязі інструкції з безпечного ведення робіт;

організовує забезпечення військовослужбовців відповідними засобами індивідуального та колективного захисту, справним інструментом (обладнанням).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач був призначений керівником робіт, йому було визначено термін та порядок проведення робіт, надано у допомогу кількох військовослужбовців строкової служби, організовано цільовий інструктаж, та зокрема з питань охорони праці, надано відповідні засоби та інструменти (обладнання).

Тобто, підстави вважати, що саме командування В/ч винне у нещасному випадку, що трапився із ОСОБА_1 21.03.2006 відсутні, оскільки таким належним чином забезпечено безпечне виконання робіт, однак дійсно у зв`язку із неякісною підготовкою робочого місця, позивач під час виконання даного виду робіт не дотримався вимог безпеки та без страхування з боку своїх двох помічників здійснював шпаклювання стелі на розкладній драбині.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 щодо виконання ним робіт з підвищеною небезпекою, оскільки такі не входять до переліку зазначеного у Положенні, та проводились на висоті 1,3м, що не підпадає під визначення робіт на висоті, які передбачають висоту більше 5м та ряд інших обставин.

Щодо тверджень про непроведення із ОСОБА_1 інструктажу перед початком виконання ремонтних робіт 21.03.2006, то такі є неспроможними та спростовуються записами у журналі реєстрації інструктажів з охорони праці роти матеріально-технічного забезпечення В/ч (а.с.84-89), згідно яких під №6 за 21.03.2006 позивач власноручно розписався про проведення із ним цільового інструктажу.

Судом першої інстанції вірно було також не взято до уваги покази свідків, які ним допитувались, оскільки такі носили характер припущень, були суперечливими та взяті з чужих слів. Крім цього, підтверджували, що позивач на одинці здійснював відповідні роботи із шпаклювання без допомоги двох помічників.

Тобто, правові підстави для визнання нечинними пунктів 4.2-4.5 Акту №21 та п.3 Акту згідно заявлених позовних вимог відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні зазначених позовних вимог.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь у рахунок відшкодування заподіяної здоров`ю шкоди у розмірі 962,13грн щомісячно з 11.09.2009 по 20.03.2012, всього на суму 28520,39грн і в подальшому щомісячно по 962,15грн, додаткові витрати на лікування і транспортні витрати на суму 6500грн, санаторно-курортне лікування на суму 5071,25грн, а також 25000грн моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, єдиною правовою підставою для отримання вказаних виплат позивач зазначає лише статті 1166-1168 Цивільного кодексу України, які передбачають загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду.

Слід зазначити, що цивільно-правова деліктна відповідальність це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Як було встановлено вище судом апеляційної інстанції, будь-яка вина В/ч у отриманні позивачем ушкодження здоров`я відсутня, а відтак відсутні підстави для стягнення зазначених позивачем виплат.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, то апеляційний суд не знаходить підстав для її задоволення, оскільки не встановлено та в матеріалах справи немає жодних підтверджень того, що незаконними діями В/ч йому була спричинена моральна шкода, не обґрунтовано її розмір і не надано доказів, які б підтвердили факт переживання ним моральних страждань, їх тривалість та інтенсивність, завдання будь-якої шкоди його родині, зневажливе відношення до нього.

Що ж до позовних вимог про стягнення одноразової щорічної матеріальної допомоги у сумі 1167,75грн, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно витягу з Наказу (а.с.5), ОСОБА_1 одержав грошову допомогу на оздоровлення під час відпустки, проте не одержав матеріальної допомоги за 2009 рік передбачену «Інструкцiєю про порядок виплати грошового забезпечення вiйськовослужбовцям Збройних Сил України та деяким iншим особам», затвердженою наказом Мiнiстра оборони України вiд 11.06.2008 №260 (далі - Інструкція).

Згідно правил виплати матерiальної допомоги, що визначені у вказаній Інструкції розмiр матерiальної допомоги установлюється за рiшенням Мiнiстра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисi Мiнiстерства оборони України. Матерiальна допомога надається вiйськовослужбовцям за їх заявою за мiсцем штатної служби на пiдставi наказу командира вiйськової частини, а командиру (начальнику) на пiдставi наказу вищого командира (начальника) iз зазначенням у ньому розмiру допомоги.

Будь-яких доказів того, що позивач звертався за виплатою такої допомоги та у її виплаті такому було відмовлено В/ч апеляційним судом не віднайдено та матеріалами справи не підтверджується.

Більше того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судом першої інстанції ухвалою від 19 листопада 2012 року було поновлено строк звернення до адміністративного суду, хоча на застосуванні наслідків пропуску такого неодноразово наполягав відповідач.

Право позивача на звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав виникло з 21.03.2006, а щодо позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги з 2009 року.

У зазначений період діяла редакція ст.99 КАС, яка ч.2 якої передбачала, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін (ст.100 КАС).

Єдиною підставою для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними позивач та суд першої інстанції зазначив те, що ОСОБА_1 звертався із аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства в листопаді 2009 року, однак ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2011 року провадження у справі було закрито.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками, оскільки помилкове звернення з аналогічним позовом до суду в порядку цивільного судочинства в період, коли діяв КАС, не є поважною причиною пропуску строку для звернення до адміністративного суду.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішенням Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 06 листопада 2012 року у справі №21-191а12.

Жодних інших підстав для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду позивачем не надано. При цьому апеляційний суд наголошує, що після події, з якими позивач пов`язує порушення своїх прав, мали місце ще у березні 2006 року, проте із розглядуваним позовом такий звернувся лише через більше як п`ять років, а в порядку цивільного судочинства більше як через три роки.

Увесь цей період ОСОБА_1 продовжував працювати у В/ч, жодних скарг та пропозицій командуванню з цього приводу не висловлював, Акту та Акту №21 не оскаржував. Причин з яких позивач у встановленому порядку не використовував свого права на захист, суду не доведено.

Відтак, враховуючи зазначені обставини та положення ст.100 КАС пропуск позивачем строку звернення до суду був самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а враховуючи, що згідно ст.5 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, підставою для залишення без розгляду.

Проте, враховуючи, що у даному випадку, як було встановлено апеляційним судом, суб`єктивне право, свободи або інтереси ОСОБА_1 не порушені, а відтак і не підлягають судовому захисту, застосування строків звернення до суду не є необхідним. Іншими словами, інститут строків застосовується лише у разі реального порушення суб`єктивних прав, свобод та інтересів особи, що звернулась із позовом.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішенням Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 24 листопада 2015 року у справі №21-3538а15.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання п.3 Акту та пункти 4.2-4.5 Акту №21 нечинними, стягнення майнової та моральної шкоди, а також матеріальної допомоги.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи проте лише частково надав їм належну правову оцінку, що однак не призвело до ухвалення помилкового рішення у справі, а відтак враховуючи, що доводи апелянта висновків суду не спростовують, то правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2012 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 11 квітня 2016 року.