Справа № 822/381/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2016 р. м. Київ К/800/41477/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку, треті особи Міністерство оборони України, Військова частина польова пошта НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 Кручініної Наталії Станіславівни на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив зобов`язати командування Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити йому грошову винагороду, передбачену наказом Міністра оборони України № 383 від 12 червня 2014 року «Про виплату винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України» за здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні по узбережжю Азовського моря з 14 липня 2014 року по 30 серпня 2014 року.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірною відмову Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку за №1707 від 03 грудня 2014 року. Зобов`язано відповідача повторно вирішити по суті рапорт ОСОБА_1 від 04 листопада 2014 року з урахуванням встановлених судом фактів щодо безпосередньої участі позивача у здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на Азово-Чорноморському узбережжі державного кордону в складі військової частини НОМЕР_1 у період з 14 липня 2014 року по 30 серпня 2014 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача Кручініна Н.С., посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, призначений помічником начальника штабу Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку.

04 листопада 2014 року позивач звернувся до начальника Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку з рапортом, у якому просив нарахувати та виплатити йому грошову винагороду, передбачену наказом Міністра оборони України № 383 від 12 червня 2014 року, за період виконання ним обов`язків із забезпечення правопорядку на державному кордоні з 14 липня 2014 року по 30 серпня 2014 року.

Листом Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку №1707 від 03 грудня 2014 року позивачу було відмовлено у виплаті вказаної винагороди з тих підстав, що надані позивачем документи не підтверджують того факту, що будучи прикомандированим до Військової частини НОМЕР_1 , позивач приймав безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність відмови відповідача у виплаті спірної грошової винагороди з підстав не надання позивачем документів (наказів із штабу АТО, розпорядчих документів) на підтвердження участі у здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, оскільки обов`язок по встановленню фактичних обставин при прийнятті рішення по рапорту військовослужбовця покладається на суб`єкта владних повноважень.

Залишаючи постанову суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та зазначив при цьому, що позивач міг приймати участь у здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні у період з 14 липня 2014 року по 30 серпня 2014 року, хоча даний факт відповідачем і не встановлено.

Проте погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За змістом наведеної статті рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій вказаним вимогам процесуального закону відповідають не в повній мірі.

Ухвалюючи рішення, судам необхідно дотримуватися вимог статей 163, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими постанова та ухвала складаються, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при прийнятті постанови, чи ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожний доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Відповідно до частини 2 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Так, у мотивувальній частині постанови суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а права позивача мають бути відновленні шляхом повторно вирішення відповідачем по суті рапорту позивача. При цьому, відповідачу слід з`ясувати чи перебував позивач у підпорядкуванні АТЦ та у відрядженні, як прикомандирований до військової частини польової пошти НОМЕР_1 , чи здійснював заходи щодо забезпечення правопорядку на державному кордоні та приймав участь у виконанні «правозастосовних функцій, що належать до заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні», а не перекладати на позивача обов`язок щодо збирання всіх документів, які стосуються предмета рапорту.

Згідно частини 1 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Пункти 2, 3, 4 частини 2 зазначеної статті передбачають такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача вчинити певні дії чи утриматися від вчинення певних дій, стягнення з відповідача коштів.

Відповідно до статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України в резолютивній частині постанови суду має бути зазначено висновок суду про задоволення адміністративного позову або про відмову в його задоволенні повністю чи частково; висновок суду по суті вимог; розподілу судових витрат; інших правових наслідків ухвалення рішення.

Резолютивна частина постанови відображає волевиявлення суду, а тому повинна мати чіткі, вичерпні, безумовні висновки щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду та містити остаточну відповідь щодо цих вимог.

Ясність судового рішення полягає, зокрема, у чіткому і зрозумілому викладенні змісту рішення. Недотримання цих вимог може ускладнити або взагалі унеможливити виконання постанови чи ухвали суду.

В порушення вищезазначених вимог процесуального закону, задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції у резолютивній частині постанови зобов`язав відповідача повторно вирішити по суті рапорт ОСОБА_1 від 04 листопада 2014 року з урахуванням встановлених судом фактів щодо безпосередньої участі позивача у здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на Азово-Чорноморському узбережжі державного кордону в складі військової частини НОМЕР_1 у період з 14 липня 2014 року по 30 серпня 2014 року, не навівши обгрунтованого висновку із зазначенням мотивів, з яких він виходив, та положення закону, яким він керувався при прийнятті постанови.

При цьому, зроблені судом першої інстанції у вступній та резолютивній частинах постанови висновки щодо способу захисту прав позивача не узгоджуються один з одним та є взаємовиключними.

Суд апеляційної інстанції на допущені судом першої інстанції порушення вимог процесуального закону уваги не звернув. Разом з тим, висновки суду апеляційної інстанції, що позивач міг приймати участь у здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні у період з 14 липня 2014 року по 30 серпня 2014 року ґрунтуються на припущеннях.

За змістом статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України у мотивувальній частині рішення суд зобов`язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об`єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 Кручініної Наталії Станіславівни задовольнити частково.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало