Справа № 815/2972/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року м. Київ К/800/49061/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 344-15 від 27 квітня 2015 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мазарі-Шарфіф, пр. Балх, Афганістан, за національністю таджик, сповідує іслам (суніт), має неповну середню освіту, неодружений. Матір, брат та сестра позивача проживають в м. Кабул, Афганістан.

16 червня 2013 року на підставі національного паспорту та візи позивач авіарейсом вилетів з Афганістану до Москви (Російська Федерація). На підставі домовленостей із посередником, які мали місце ще в Афганістані, позивач автомобілем вирушив до України та 03 липня 2013 року нелегально перетнув державний кордон України.

07 липня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як на причину неможливості повернення до країни постійного проживання позивач послався на те, що в Афганістані він працевлаштувався до неурядової іноземної компанії «WHO», в якій супроводжував громадянку Афганістану на роботу, оскільки жінкам забороняється виходити на вулицю без чоловіка та працювати в офісі (звичай ОСОБА_2 ). У зв`язку із цією роботою позивач та його родина зазнали переслідувань з боку невідомих озброєних людей. Внаслідок переслідувань було вбито батька позивача, що стало причиною виїзду позивача з країни громадянського походження. Позивач побоюється розправи з боку невідомих озброєних людей у разі повернення до Афганістану.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області за результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні було складено висновок від 30 березня 2015 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмова мотивована тим, що за результатами розгляду особової справи встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності. Виїзд за межі Батьківщини стався лише з метою потрапляння до більш розвинених європейських країн, а спотворена історія вказує лише на бажання тимчасової легалізації в Україні та відсутність потреби у міжнародному захисті.

Рішенням Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року № 344-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. При цьому, з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що покладена в основу його заяви історія містить велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких свідчень. Реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, після звернення позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області посадовою особою відділу у справах біженців управління у справах біженців та іноземців Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 06 серпня 2013 року було проведено анкетування заявника та проводилась співбесіда, про що складено протокол від 03 вересня 2013 року, а також проводилися додаткові співбесіди, про що складено відповідні протоколи від 18 серпня 2014 року, від 01 грудня 2014 року та від 08 грудня 2014 року.

Під час анкетування 06 серпня 2013 року позивач вказував, що будучи учнем, неофіційно працював супровідником в офісі неурядової організації «WHO» (точної назви організації не знає), в якій він за оплату супроводжував жінку (звичай «Махрам»), оскільки вона не мала ні чоловіка, ні брата. Його батько був вбитий незнайомими людьми, які звинуватили його у співпраці сина з мусульманкою.

Згідно протоколів співбесід заявник не зміг назвати точне місцезнаходження організації «WHO» (World Health Organization), робота в якій, зі слів позивача, була причиною вбивства його батька та становила загрозу його життю. При цьому, позивач вказував, що працював в «WHO» неофіційно з 13 років, що є сумнівним в аспекті положень Конвенції щодо віку найму дітей на непромислову роботу у разі проходження обов`язкового навчання.

Крім того, позивач зазначав, що працюючи у вищезазначеній організації за грошові кошти був «махрамом» для жінки, повне ім`я якої він не знає, тобто без будь-яких родинних зв`язків, в той час, як вказаний звичай передбачає саме наявність родинних зв`язків.

Поряд з цим, зі слів позивача, його виїзд був стрімким (після вбивства батька 15 червня 2013 року він 16 червня 2013 року залишив Афганістан), проте оформлення візи у будь-якому разі потребувало б часу, що свідчить про те, що бажання заявника залишити країну громадянської належності виникло у останнього не стихійно.

Із протоколів співбесід вбачається, що частина історії про вбивство батька позивача є сумнівною. Незрозумілим є і те, яким саме чином позивач став об`єктом уваги представників радикального руху «Талібан» (за його припущенням - по матеріалам особової справи) та чому саме позивач вважає, що йому загрожує небезпека, оскільки на всі запитання під час анкетування про переслідування позивач відповідав про відсутність такого.

Крім того, як вірно було встановлено судами, 16 червня 2013 року позивач вилетів з Афганістану до Москви (Російська Федерація), де пробув два тижні та за наданням притулку або за наданням статусу біженця не звертався.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що аналіз пояснень позивача, а також інших доказів у справі вказує на те, що позивач прибув до України не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках кращих умов життя та шляхів легалізації на території України. При цьому, будь-які об`єктивні докази, що позивач є жертвою переслідування і що країна громадянської належності відмовила йому в послугах, в захисті або в дозволі повернутися на свою територію відсутні. Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні та отримати статус біженця, не пов`язані з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно абзаців 4 та 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З огляду на викладене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог через відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань через його релігійні чи політичні переконання та підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджені, а покладена в основу заяви історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні. З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштувати власний побут.

Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень, порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало