Справа № 826/26097/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 квітня 2016 року № 826/26097/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Кузьменка В.А., Федорчука А.Б., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу та додані до неї матеріали:

за позовом громадянки Азербайджану ОСОБА_8,

до відповідача Державної міграційної служби України,

третя особа Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач громадянка Азербайджану ОСОБА_8 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про:

- визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 724-15 від 26.10.2015 р. про відмову у визнанні громадянки Азербайджану ОСОБА_8 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

- зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Азербайджану ОСОБА_8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, адже, як йдеться у позові, законні підстави відмови позивачеві у наданні статусу біженця відсутні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2016 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів.

За результатами судового засідання 16.03.2016 р. судом, зважаючи на неявку представників сторін та у зв'язку із вказаними обставинами, а також згідно ч. 6 ст. 128 КАС України суд ухвалив розгляд даної адміністративної справи продовжити в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Азербайджану, за національністю - азербайджанка, за віросповіданням - мусульманка. На територію України прибула 07 березня 2013 року легально, на підставі національного паспорту НОМЕР_1, виданого 05 жовтня 2012 року.

В 2013 році ОСОБА_8 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв'язку із зміною адреси проживання, особова справа позивача була переведена до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві.

Обґрунтовуючи заяву про надання статусу біженця, позивач вказувала, що боїться повернутись до країни свого походження через небезпеку для сім'ї батьків зі сторони уряду країни в особі міністерства оборони у зв'язку з переслідуваннями через правозахисну діяльність батька. Позивач зазначила, що вона також займалась правозахисною діяльністю: була засновником і співробітником «Азербайджанського центру Демократичного громадянського контролю над збройними силами», директором якого є її батько.

11 серпня 2013 року позивач отримала повідомлення № 159 від 13.08.2013 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Рішення ДМС України № 459-13 від 02.08.2013 р.

ОСОБА_8 оскаржила рішення Державної міграційної служби України від 13.08.2013 р. № 159 до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.12.2013 р. (справа № 826/14751/13-а), яка залишена без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2014 р., позов ОСОБА_8 до Державної міграційної служби задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС України від 02.08.2013 р. № 459-13 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача.

Управління Державної міграційної служби України в Київській області 11.08.2015 р. за результатами повторного розгляду особової справи позивача, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо її загрози, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням відповідача від 26.10.2015 р. № 724-15 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 20.11.2015 р. № 59 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Даючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд зважає на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на таке.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 повідомила, що вона є засновником і співробітником "Азейбардажнського центру демократичного громадянського контролю над збройними силами", в якому директором був її батько, відомий правозахисник. В обов'язки позивача входило організація прес-конференцій, пікетів, акцій перед адміністративними органами, а також зв'язок з журналістами і громадкістю. Після виявлення торгівлі внутрішніми органами у військових, на позивачку почались погрози вбивством. 28 лютого 2013 року на заявницю напав в блоці будинку чоловік, який став душити і приставив до боку ніж та сказав передати батькові, щоб він припинив свою роботу проти президента, бо інакше позивача вб'ють.

Також громадянка Азербайджану ОСОБА_8 повідомила, що вона є засновником і співробітником правозахисного центру, в 2012 році до установи звернулись мами військових, діти яких загинули в армії від насилля командирів і осіб з якими вони разом проходили строкову службу. Після їх вбивств їх внутрішні органи були вилучені на донорські. В результаті чого в країні розпочалися багатотисячні мітинги проти безчинства влади і їх бездіяльності. Під час підготовки до мітингу на позивачки напали в блоці будинку і стали погрожувати вбивством, приставивши ножа.

Відповідачем у висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.08.2015 р. зазначено, що твердження позивача, що вона є засновником та членом "Азейбардажнського центру демократичного громадянського контролю над збройними силами" є недостовірними, оскільки організація створена в 2002 році і на той момент позивачу було 8 років, тому вона юридично не могла бути засновником вказаної організації.

Але колегія суддів, не погоджується з таким висновком відповідача, оскільки твердження позивача частково і виключає можливість позивача бути засновником вищезгаданої організації, але не виключає її участі як співробітника "Азейбардажнського центру демократичного громадянського контролю над збройними силами".

Також позивач повідомила, що станом на теперішній час в країні її громадянської належності і походження її батько, а так само і вона переслідуються через правозахисну діяльність батька. Вона допомагала своєму батьку розповсюджувати всю інформацію, яку він збирав відносно порушень норм законодавства та моралі з боку представників влади Азербайджану в інтернет просторі.

У національних та міжнародних засобах масової інформації широко розповсюджені статті щодо діяльності її батька та переслідування з боку органів влади в Азербайджані відносно всієї їх сім'ї, отримання погроз та необхідність виїхати за межі території України (копії зазначених статей додані до позовної заяви).

Згідно зі статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах. При цьому, відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Як наслідок, суд критично ставиться до послання представника відповідачів, що позивачем не доведено факт очевидності побоювання стати жертвою переслідування за однією з вищенаведених умов чи за декількома. Відповідачем також зроблено висновок про те, що безпосередньо заявниці погрози чи небезпеки у країні походження не було, але суд не приймає це твердження як доказ правомірності відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що відомості про постійні погрози вбивства, арешту батька та погрози сім'ї ОСОБА_9 можуть бути визнані обґрунтованою умовою побоювання позивача.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відомості доповіді Amnesty international 2013 відносно Азербайджану зазначають про утиски відносно осіб, які виступають з критикою офіційної політики; розгони мирних демонстрацій з перевищенням сили; наявність повідомлень про застосування тортур до осіб, які знаходяться під вартою в поліцейських відділках.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтуванні заяви про надання статусу біженця та при наданні пояснень суду, позивач посилається на ту обставину, що вона є засновником і співробітником «Азербайджанського центру демократичного громадянського контролю над збройними силами», в якому директором є її батько, відомий правозахисник. Станом на теперішній час в країні її громадянської належності і походження її батько, а так само і вона переслідуються через правозахисну діяльність батька.

Таким чином, побоювання ОСОБА_8 повернутися до країни її громадянської належності ґрунтуються на переслідування її батька через його активну громадську (організація мітингів, протестів) та правозахисну діяльність.

Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року по справі № 826/14753/13-а за позовом громадянина Азербайджану ОСОБА_5 (батька позивача) до Державної міграційнї служби України, Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення №465-13 від 02.08.2013 р. про відмову у наданні статусу біженця позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано Рішення Державної міграційної служби України від 02 серпня 2013 року № 465-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнано протиправними дії Головного управління Державної Міграційної служби України в місті Києві в частині порушення строку надсилання (надання) Громадянину Азербайджану ОСОБА_5 Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №158 від 13.08.2013 р.

- зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина Азербайджану ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

У вказаній постанові судом встановлено, що наявні у матеріалах справи відомості про погрози вбивства, арешту позивача та членів його сім'ї, можуть бути визнані обґрунтованою умовою побоювання громадянина Азербайджану ОСОБА_5 (батька позивача) стати жертвою переслідування.

Оскільки твердження позивача щодо надання їй статусу біженця ґрунтуються на побоюваннях стати жертвою переслідувань через діяльність її батька, а рішенням Окружного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року по справі № 826/14753/13-а встановлено наявність підстав для надання йому статусу біженця, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2014 року зупинено провадження по даній справі до набрання законної сили рішенням Окружного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року по справі № 826/14753/13-а.

Постанова Окружного адміністративного судом м. Києва від 23 грудня 2013 року по справі № 826/14753/13-а набрала законної сили 03 квітня 2014 року.

В зазначеному рішенні суду встановлено, що громадянин Азербайджану ОСОБА_7 (батько позивача) є засновником та директором правозахисного центру, в 2012 році до цієї організації звернулись матері військових, діти яких загинули в армії від насилля командирів і осіб з якими вони разом проходили строкову службу. Після їх вбивств їх внутрішні органи були вилучені на донорські. В результаті чого, в країні розпочалися багатотисячні мітинги проти безчинства влади і їх бездіяльності. Звертала також увагу суду на те, що відбувались напади на членів сім'ї позивача (07.11.2012 р. - напад на сина; 28.02.2013 р. - напад на доньку) з погрозами розправи у випадку не припинення правозахисної діяльності. У національних та міжнародних засобах масової інформації широко розповсюджені статті щодо діяльності позивача та переслідування з боку органів влади в Азербайджані відносно всієї їх сім'ї, отримання погроз та необхідність виїхати за межі території України (копії зазначених статей додані до позовної заяви).

Зважаючи на те, що побоювання позивача повернутися в країну громадянської належності ґрунтуються, в тому числі, і на твердженнях про переслідування її батька, побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні народження колегія суддів вважає обґрунтованими.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведена правомірність та обґрунтованість прийняття спірного рішення з урахуванням вимог встановлених частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи за межі позовних вимог та з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов громадянки Азербайджану ОСОБА_8 задовольнити у повному обсязі.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року № 724-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Азербайджану ОСОБА_8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді В.А. Кузьменко

А.Б. Федорчук