Справа № 816/4855/15
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 р.Справа № 816/4855/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Бондара В.О. , Кононенко З.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 24.02.2016р. по справі № 816/4855/15

за позовом ОСОБА_1

до Полтавського обласного центру зайнятості третя особа Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості

про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавського обласного центру зайнятості, третя особа: Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості, в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльності в частині не звільнення позивача з займаної посади 18.12.2015 за ст. 39 кодексу законів про працю України, у зв'язку з порушенням по відношенню до ОСОБА_1 законодавства про працю та в частині не виплати позивачу згідно ст. 44 КЗпПУ вихідної допомоги, на підставі заяви позивача від 10.12.2015;

- розірвати трудовий договір, укладений між позивачем та Полтавським ОЦЗ з 18.12.2015 за ст. 39 КЗпПУ у зв'язку з порушенням Полтавським ОЦЗ законодавства про працю;

- зобов'язати нарахувати та виплатити позивачу згідно ст. 44 КЗпПУ вихідну допомогу в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що Полтавський ОЦЗ проявив упереджене ставлення до позивача, що виявилось у тому, що неодноразово судами визнавались незаконними дії відповідача стосовно позивача, а саме: щодо ненадання в повному об'ємі в жовтні 2011 року щорічної відпустки, відмови в виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпустки в лютому 2013 року, незаконного звільнення в серпні 2015 року. Вказані обставини, на думку позивача, є достатніми підставами для застосування норми статті 39 КЗпПУ, а саме: строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору. У зв'язку з викладеними обставинами позивач вважає, що відповідач повинен отримати вихідну допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.02.2016 року у справі № 816/4855/15 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Полтавського обласного центру зайнятості, третя особа: Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позивач не погодилася із рішенням суду та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Позивач в судове засідання не з'явилася, була повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, надала клопотання про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, рішенням Полтавського обласного центру зайнятості, оформленим протоколом № 34 засідання конкурсної комісії обласного центру зайнятості від 18.08.2009, призначено ОСОБА_1 на посаду спеціаліста 1 категорії відділу взаємодії з роботодавцями кременчуцького МЦЗ тимчасово на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника (ОСОБА_2).

ОСОБА_1 01.09.2009 прийнято присягу державного службовця.

Постановою Вищого адміністративного суду України № К/9991/12187/12 від 29.01.2013 визнано незаконними дії Полтавського обласного центру зайнятості щодо відмови ОСОБА_1 приєднати основну щорічну відпустку повної тривалості 30 календарних днів до відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами та призначити її з 22 жовтня 2011 року; зобов'язано Полтавський ОЦЗ приєднати ОСОБА_1 основну щорічну відпустку повної тривалості 30 календарних днів до відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами та призначити її з 22 жовтня 2011 року.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду по справі № 816/2296/13-а визнано незаконними дії Полтавського обласного центру зайнятості в частині відмови виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані в 2011 році дні відпустки та зобов'язано Полтавський обласний центр зайнятості виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані в 2011 р. дні відпустки.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 04.08.2015 наказом Полтавського обласного центру зайнятості № 229-к "Про звільнення ОСОБА_1." звільнено ОСОБА_1 у зв'язку з закінчення строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України з 04.08.2015.

Позивач зауважила, що повідомила Полтавський ОЦЗ про те, що відповідно до виписки із протоколу № 278 ЛКК від 20.01.2015 та довідки № 278 від 20.01.2015 поліклініки № 1 Кременчуцької міської дитячої лікарні про потребу дитини у домашньому догляді, тривалість необхідного догляду позивачем за дитиною за медичним висновком була визначена з 05.02.2015 по 05.08.2015. Також позивачем було направлено відповідачу довідку про потребу дитини у домашньому догляді з 06.08.2015 по 06.02.2016. Наказом Полтавського ОЦЗ від 28.08.2015 № 175-бз відмінено наказ Полтавського ОЦЗ від 04.08.2015 № 229-к "Про звільнення ОСОБА_1." та надано ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду з 06.08.2015 по 06.02.2016.

Позивач направив 10.12.2015 заяву Полтавському обласному центру зайнятості про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади з 18.12.2015 у зв'язку з порушенням Полтавським ОЦЗ по відношенню до позивача законодавства про працю за ст. 39 КЗпПУ з виплатою мені згідно ст. 44 КЗпПУ вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідач листом від 22.12.2015 № 0183-15-4808/0-15 повідомив ОСОБА_1 про те, що не погоджується з висновками позивача про "предвзяте" відношення до неї та не визнає порушень трудового законодавства щодо позивача, а також про те, що якщо позивач наполягає на розірванні трудового договору з Полтавським ОЦЗ, ОСОБА_1 може подати відповідну заяву про звільнення за власним бажанням.

Позивач не погодилась з тим, що її заяву про звільнення від 10.12.2015 не було задоволено у зв'язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на момент допущення позивачем порушення її трудових прав не скористалась своїм правом на звільнення на підставі ст. 39 КЗпП України, натомість продовжила трудові відносини з відповідачем, що не надає підстав для висновку про неправомірність відмови відповідача у незвільненні ОСОБА_1 на підставі ст. 39 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі, серед іншого, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору.

У разі дострокового розірвання трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівникові, відповідно до статті 44 КЗпП, виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 22 травня 2013 року (справа № 6-34 цс 13) для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпПУ значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 у справі № 816/4200/15, яка набрала законної сили 31.10.2015, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Полтавського обласного центру зайнятості, третя особа - Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості, про визнання неправомірними дій Полтавського обласного центру зайнятості щодо звільнення її 04.08.2015 з посади спеціаліста І категорії відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості, визнання неправомірним та скасування наказу Полтавського обласного центру зайнятості від 04.08.2015 про звільнення з посади, зобов'язання Полтавський обласний центр зайнятості поновити її на посаді спеціаліста І категорії відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості, нарахувати на виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати неправомірного звільнення (04.08.2015) по дату винесення судового рішення, стягнення з Полтавського обласного центру зайнятості 5000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, визнання неправомірною бездіяльності Полтавського обласного центру зайнятості в частині не надання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка потребує домашнього догляду з 06.08.2015 по 06.02.2016, зобов'язання Полтавський обласний центр зайнятості надати відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною з 06.08.2015 по 06.02.2016. У вказаному рішенні суд дійшов висновку про відсутність порушених прав позивача у сфері проходження публічної служби, які підлягають судовому захисту.

Таким чином, наказом Полтавського обласного центру зайнятості від 28.08.2015 №175-бз, стан суб'єктивних прав та обов'язків позивача у сфері проходження публічної служби відновлено до первісного, який існував до прийняття спірного наказу від 04.08.2015 №229-к, при цьому забезпечено реалізацію права позивача на відпустку без збереження заробітної плати.

Згідно з частиною 1 пункту 4 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38, 39 КЗпП України).

У відповідності до вимог статті 39 КЗпП України строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі, серед іншого, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору.

Відповідно до норми статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, вбачається з матеріалів справи позивач дізналась про порушення її трудових прав в 2011 році та оскаржила протиправні дії відповідача до суду. Постановою Вищого адміністративного суду України № К/9991/12187/12 від 29.01.2013 та Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду по справі № 816/2296/13-а від 01.08.2013 визнано незаконними дії Полтавського обласного центру зайнятості щодо порушень трудових прав позивача. В той же час, позивач після прийняття вказаних рішень не вимагала розірвання трудового договору на підставі вимог статті 39 КЗпП України у зв'язку з порушенням відповідачем її трудових прав, натомість продовжувала перебувати в трудових відносинах з відповідачем та відповідну заяву про звільнення на підставі ст. 39 КЗпП України подала лише 10.12.2015 року, тобто через два роки після того, як рішеннями судів було визнано порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

В силу ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 24.02.2016р. по справі № 816/4855/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калитка О.М.
Судді(підпис) (підпис) Бондар В.О. Кононенко З.О.
Повний текст ухвали виготовлений 18.04.2016 р.