Справа № 826/21630/15
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2016-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Старової Н.Е., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянки Ефіопії ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом Громадянки Ефіопії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Ефіопії ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління міграційної служби України в Київській області про:

- визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області № 142 від 27 серпня 2015 року про відмову в прийнятті заяви про визнання громадянки Ефіопії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву громадянки Ефіопії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмолено в повному обсязі.

Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.08.2015 року позивачем до Головного управління міграційної служби України в Київській області подано заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду поданих документів, 27.08.2015р. Головним управлінням міграційної служби України в Київській області складено висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та видано наказ №142 "Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ефіопії ОСОБА_1.

Позивач категорично не погоджуючись у правомірності відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та як наслідок законності наказу №142 від 27.08.2015р., звернулась з даним позовом до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"(далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, за наслідками проведеної перевірки з'ясовано, що 11.04.2014 року громадянка Ефіопії ОСОБА_1 вже зверталась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління ДМС України в Київській області.

За результатом розгляду заяви позивача, 27.02.2015 року ДМС України було прийнято рішення № 129 -15 про відмову у визнанні громадянки Ефіопії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками судового оскарження рішення № 129 -15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Окружним адміністративним судом міста Києва позовну заяву громадянки Ефіопії ОСОБА_1 по справі №826/8233/15 залишено без розгляду з підстав відкликання позовної заяви.

Разом з тим, в ході розгляду заяви позивача від 27.08.2015р. відповідачем встановлено, що умови, передбачені п. 1 ч. 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не змінились, оскільки шукач захисту, в порушення міграційного законодавства, не залишала територію України. Підстави (загрози, переслідування, побоювання), через які вона покинула країну громадянської належності, зазначені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.08.2015 року є ідентичними підставам, зазначеним в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.04.2014 року.

Поряд з цим, матеріали справи свідчать, що вказані причини виїзду було належним чином досліджено та проаналізовано Управлінням ДМС України в Київській області за результатами першого розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2014 року та відповідно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом заяви від 27.08.2015р. громадянка Ефіопії ОСОБА_1 нових обставин щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, відповідачу не повідомила.

Крім того, матеріали справи свідчать, що причини виїзду позивача із країни громадянської належності містять економічне підґрунтя, що було досліджено в рекомендаційній позиції за результатом розгляду заяви шукача захисту від 11.04.2015 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - центральний орган виконавчої влади, що реалізовує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в разів, якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились.

Таким чином, наявність згаданої відмови і тотожність причин для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у раніше поданій та в останній заявах позивача, відповідно до частини 6 статті 5 Закону виключає можливість прийняття відповідачем заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, колегія суддів зазначає, що розширення поняття особи, яка потребує додаткового захисту закріпленого у статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" жодним чином не стосуються позивача, наразі є нічим іншим, як спробою повторно розглянути питання про надання статусу біженця.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Громадянки Ефіопії ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Н.Е.Старова

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Файдюк В.В.

Старова Н.Е.