Справа № 814/1838/14
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/1838/14

Категорія: 10.3.4 Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2014 року по справі за адміністративним позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» про стягнення заборгованості зі сплати адміністративно-господарських санкцій та пені за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, -

ВСТАНОВИВ:

Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало апеляційну скаргу на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2014 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити його позов у повному обсязі.

Постановою від 18 липня 2014 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні позову Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» про стягнення заборгованості зі сплати адміністративно-господарських санкцій та пені за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів в розмірі 306 690,47 грн.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та допустив порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував те, що інформування роботодавцем обласним комунальним підприємством «Миколаївоблтеплоенерго» державної служби зайнятості не про всі наявні у нього вакансії, так само як і несвоєчасне інформування про вакансії, є порушенням вимог п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення» та не є виконанням вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Також, апелянт посилається на те, що крім інформування органів працевлаштування про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, протягом 2013 року відповідач самостійним пошуком та підбором інвалідів для працевлаштування не займався, а подання звітів за формою №3-ПН до районного центру зайнятості з вакансіями для інвалідів не є тотожним виконанню нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановленого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправомірно переклав обов'язок з виявлення і підбору інвалідів для працевлаштування з обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на органи Державної служби зайнятості.

Вказує апелянт, також, на помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність вини обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів, та зазначає, що відповідач не вжив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» надало письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін. Відповідач зазначає, що відсутність саме інвалідів на робочих місцях не може розцінюватися як відсутність робочого місця для працевлаштування інвалідів.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що відповідно до звіту за формою №10-ПН про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік, поданого 19.02.2014р. обласним комунальним підприємством «Миколаївоблтеплоенерго» до Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, відповідач відобразив 8 робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами.

Суд першої інстанції встановив, що Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів нараховано обласному комунальному підприємству «Миколаївоблтеплоенерго» до сплати 300 294,08 грн. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та 6396,39 грн. пені за несплату адміністративно-господарських санкцій.

Відмовляючи в задоволенні позову Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення з обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованості зі сплати адміністративно-господарських санкцій та пені за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів в загальному розмірі 306 690,47 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протягом 2013 року щомісячно надавав Ленінському районному центру зайнятості звітність форми № 3-ПН з інформацією, необхідною для організації працевлаштування інвалідів, а також 02.07.2013р. між Ленінським районним центром зайнятості в м. Миколаєві та ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» укладені договори № 1404/24/13, № 1404/25/13, № 1404/26/13, №1404/27/13, № 1404/28/13 та №1404/29/13 на працевлаштування громадян, які пройшли професійне навчання за направленням державної служби зайнятості, які є інвалідами.

Вказане, за висновками суду першої інстанції, свідчить про виконання обласним комунальним підприємством «Миколаївоблтеплоенерго» обов'язку щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів того, що обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» перешкоджало працевлаштуванню інвалідів, які виявили бажання працювати на підприємстві.

З посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 26.06.2012р. (справа № 21-105а12) та від 02.04.2013р. (справа №21-95а13), суд першої інстанції зазначив, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Підприємство вживало заходів, спрямованих на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання. У зв'язку з цим, покладання на підприємство відповідальності за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для їх працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись, має узгоджуватися з підставами, передбаченими частиною другою статті 218 Господарського кодексу України.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів суду обставин, на яких ґрунтується позовна заява, а тому на відповідача не може бути покладена відповідальність по сплаті фінансових санкцій та пені.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч.8 ст.69 Господарського кодексу України підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування, зокрема, інвалідів. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», статтею 19 якого передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ст. 20 вказаного Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи й організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме: виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до поданого 19.02.2014р. звіту форми №10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік та виходячи з середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу на підприємстві відповідача - 952 осіб, ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» повинно було створити 38 робочих місць та працевлаштувати на них інвалідів, однак у відповідача протягом 2013 року середньооблікова чисельність працевлаштованих інвалідів склала 30 осіб (а.с.9).

Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, на підставі даних звіту форми №10-ПІ, поданого ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», розрахована сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в розмірі 300 294,08 грн. та пеня, за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій, в розмірі 6396,39 грн. (а.с.8).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, та вважає, що такий обов'язок покладається на органи працевлаштування. При цьому, обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає лише після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів. При відсутності такої інформації, органи працевлаштування не можуть скористатися своїми правами.

Частиною 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, зокрема, що роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Звітність, яка містить інформацію про попит на робочу силу (вакансії), подається у Формі №3-ПН, затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013р. №316.

Апеляційний суд встановив, що ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» у 2013 році щомісячно подавало до Ленінського районного центру зайнятості звітність форми 3-ПН з відображенням вакантних посад для інвалідів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями вказаних звітів (а.с.31-117).

Також, в 2013 році ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» зверталося з листом до ректора Міжрегіонального інституту розвитку людини вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» щодо направлення інвалідів-студентів навчального закладу для проходження виробничої практики на підприємстві (а.с.28).

Матеріалами справи підтверджено, що 02.07.2013р. між Ленінським районним центром зайнятості в м. Миколаєві та ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» укладено ряд договорів на працевлаштуванням громадян, які пройшли професійне навчання за направленням державної служби зайнятості, які є інвалідами (№ 1404/24/13, № 1404/25/13, № 1404/26/13, №1404/27/13, № 1404/28/13 та №1404/29/13) (а.с.120 - 154).

Таким чином, ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» вжиті заходи, передбачені законодавством, які спрямовані на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання, проте вказані дії не призвели до виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за 2013 рік з незалежних від нього причин.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що протягом 2013 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» подавало до центру зайнятості звіти з різною кількістю вакантних місць для працевлаштування інвалідів, що свідчить про те, що на виділених для інвалідів робочих місцях працювали не інваліди. З цього приводу апеляційний суд зазначає, що на виконання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» директором ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» видано наказ від 11.01.2013р. №34 «Про бронювання робочих місць для інвалідів», яким зобов'язано начальників районів теплових мереж, служб, цехів, начальника кадрів забронювати 35 вакантних місць для працевлаштування інвалідів (а.с.27).

Таким чином, на підприємстві постійно існувало 35 робочих місць для працевлаштування інвалідів. У зв'язку з виробничою необхідністю підприємство могло працевлаштувати на відповідні посади не інвалідів, але у випадку, якщо на таке робоче місце не направлено інваліда.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій апеляційний суд виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.

Оскільки роботодавець - ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», вжив усіх необхідних заходів для недопущення правопорушення, то застосування адміністративно-господарських санкцій до нього за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та нарахування пені є незаконним, через що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Доводи апелянта про те, що крім звітування до центру зайнятості про наявність вакантних місць для інвалідів, ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» не вживало заходів щодо самостійного пошуку та працевлаштування інвалідів спростовуються наявними в матеріалах справи наказами про призначення та довідками МСЕК, відповідно до яких у 2013 році відповідач самостійно працевлаштував 15 інвалідів (а.с.233-262).

Ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції, Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, як суб'єкт владних повноважень, на якого ч.2 ст.71 КАС України покладений обов'язок доказування в адміністративному суді, не надало жодного доказу, що підприємством було відмовлено у прийнятті на роботу інваліда чи не створені робочі місця для працевлаштування інвалідів. Відсутність інвалідів, які б виявили бажання працювати на створених ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» робочих місцях, не є невиконанням відповідачем вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 69-71, 195, п. 1 ч. 1 ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч.5 ст.254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець