Справа № 806/327/14
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Чернова Г.В.
Суддя-доповідач:Кузьменко Л.В.
УХВАЛА

іменем України

"14" квітня 2016 р. Справа № 806/327/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кузьменко Л.В.

суддів: Зарудяної Л.О.

Іваненко Т.В.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю представників сторін та третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Житомирської області на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від "09" лютого 2016 р. у справі за позовом Прокурора м.Житомира в інтересах держави до Виконавчого комітету Житомирської міської ради третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення ,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор м.Житомира в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, в якому просить визнати незаконним та скасувати п. 1.3 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №716 від 01.12.2011 року "Про передачу нежитлових приміщень, що використовуються на умовах оренди" в частині надання дозволу на передачу з балансу управління освіти Житомирської міської ради на баланс Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №16 нежитлові приміщення вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів № 2 площею 24 кв. м. та 9 кв. м. за адресою: м. Житомир, вул. І. Кочерги, 11. Свої вимоги позивач мотивував тим, що незаконне зняття з балансу управління освіти Житомирської міської ради приміщень вечірньої загальноосвітньої школи перешкоджає реалізації прав громадян України на доступну освіту, повну реалізацію здібностей та таланту, що суперечить інтересам держави. Посилаючись на протиправність прийнятого рішення, прокурор просив задовольнити позов.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року провадження у справі за позовом прокурора м.Житомира в інтересах держави до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - фізична особа-підприємець ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування п. 1.3 рішення №716 від 01.12.2011 р. - закрито з тих підстав, що зазначену справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Суд першої інстанції дійшов висновку, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Прокурор не погодився з ухвалою суду першої, подав апеляційну скаргу, в якій з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати вказану ухвалу з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зокрема, зазначає, що оскаржуване рішення відповідача не пов'язане з приватизацію комунального майна, при його прийнятті вирішено питання про передачу приміщень навчального закладу з балансу управління освіти на баланс КВЖРЕП №16, отже, на думку прокурора, відповідачем у спірних правовідносинах здійснено владну управлінську функцію, відтак, спір є публічно-правовим і розглядати його належить в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представника відповідача, пояснення третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку колегії судів, такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) стосовно «суду, встановленого законом».

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

З змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати незаконним та скасувати пункт 1.3 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №716 від 01.12.2011 року "Про передачу нежитлових приміщень, що використовуються на умовах оренди", відповідно до якого з балансу управління освіти Житомирської міської ради дозволено передати на баланс Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №16 нежитлові приміщення вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів №2 площею 24 кв. м. та 9 кв. м. за адресою м. Житомир, вул. І. Кочерги, 11.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до рішення Житомирської міської ради від 22.10.1992 (а.с.201-202), додатку №1 до нього (а.с.203-207) та додатку №2 до рішення від 22.02.1992 (а.с.214-222), вечірня ЗОШ ІІ-ІІІ ступенів № 2 була прийнята у міську комунальну власність Житомирської міської ради. Засновником даної школи є Житомирська міська рада, майно школи належить їй на правах володіння і користування (а.с.10-14).

Судами встановлено, що територіальна громада м.Житомира в особі Житомирської міської ради набула право власності на комплекс будівель вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів №2 загальною площею 743 кв. м. за адресою: м. Житомир, вул. І. Кочерги 11, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.12.2012, витягом про державну реєстрацію прав (а.с.192-193).

Крім того, судами встановлено, що рішенням Житомирської міськради від 18.04.2013р. приміщення, які було передано з балансу управління освіти Житомирської міської ради на баланс Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №16, включено до об'єктів, що підлягають приватизації, а 31.07.2013р. органом місцевого самоврядування укладено договір купівлі-продажу цих об'єктів з ОСОБА_4

Таким чином, на момент звернення прокурора до суду з цим позовом (23.01.2014) спірне приміщення перебувало у власності третьої особи і на балансі управління освіти Житомирської міської ради не перебувало.

У січні 2014р. прокурор м. Житомира звернувся до господарського суду з позовом про скасування рішення Житомирської міськради від 18.04.2013р. та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.07.2013 р. При цьому з тексту постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 04.06.2014р. слідує, що під час розгляду господарськими судами позову прокурора, який стосується приватизації комунального майна, судами досліджувалась та давалась оцінка і рішенню виконкому Житомирської міськради від 01.12.2011р.

З огляду на наявні у справі правовстановлюючі документи, Рівненський апеляційний господарський суд констатував, що твердження про те, що спірне приміщення площею 24 кв. м. та 9 кв. м. за адресою: м. Житомир, вул. І. Кочерги, 11 є об"єктом освіти, не доведено матеріалами справи.

Вказаним судовим рішенням прокурору відмовлено в задоволенні позову.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даній справі відповідач, приймаючи оспорюване рішення про передачу з балансу на баланс нежитлових приміщень вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів №2 площею 24 кв. м. та 9 кв. м., діяв як власник з усіма наявними у нього повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядження таким об'єктом права комунальної власності, а не на виконання владних управлінських функцій як суб'єкт публічно-правових відносин.

Крім того, на день звернення прокурора до суду та розгляду судом цього позову права власності на спірне майно набула третя особа.

Слід зазначити, що в силу приписів ч.1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування й оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч.8 ст.60 Закону).

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" від 24 жовтня 2011 року №10, у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України.

При цьому, учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності (ст.2 Господарського кодексу України).

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011 року. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У зазначеній справі Європейський суд з прав людини наголосив на важливості принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

У справі "Пінкова та Пінк проти Чеської республіки" Європейський суд, зокрема, зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу , а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З огляду на вказані обставини та з урахуванням наявних у справі письмових доказів, колегія суддів приходить до висновку, що в цій справі превалюють приватні відносини, з яких випливає спір про право власності на майно. На думку колегії суддів, такі спори не відносяться до юрисдикції адміністративних судів, крім того адміністративні суди не компетентні встановлювати належність права власності на майно та перевіряти правильність розпорядження власником належним йому майном.

Таким чином, з урахуванням суб'єктного складу учасників спірних правовідносин, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ця справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, відтак, дійшов правильного висновку про необхідність закриття провадження у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Житомирської області залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від "09" лютого 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кузьменко

судді: Л.О. Зарудяна

Т.В. Іваненко

Повний текст cудового рішення виготовлено "14" квітня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: Прокурор м.Житомира в інтересах держави вул.Черняховського,2,м.Житомир,10000

3- відповідачу: Виконавчий комітет Житомирської міської ради майдан С.П. Корольова, 4/2,м.Житомир,10014

4-третій особі: Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 - АДРЕСА_1