Справа № 2а-1670/4186/12
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2016-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 р. Справа № 2а-1670/4186/12
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Шевцової Н.В. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання" на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2012р. по справі №2а-1670/4186/12

за позовом Публічного акціонерного товариства "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання"

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання", звернувся до суду із адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Полтавської області Державної податкової служби, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.03.2012 року №/141 та №/142.

В обґрунтування позову зазначив, що встановлені на наслідком проведеної перевірки висновки податкового органу про порушення позивачем вимог діючого законодавства є необґрунтованими, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням норм діючого законодавства України, що є підставою для їх скасування.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що надані позивачем у підтвердження вчинення операцій рахунки, податкові накладні, накладні, видаткова накладна та платіжні доручення не містять даних, що дають змогу ідентифікувати осіб, які склали первинні документи, видали та отримали товар. Накладні від 20.08.2011 № 271, від 18.07.2011 № 370, від 20.06.2011 № 271, від 18.07.2011 № 370 не містять підпису головного бухгалтера, а у податковій накладній від 30.08.2011 № 131 наявні лише перші дві літери прізвища особи, яка її підписала.

На зазначену постанову ПАТ "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання" подано апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про обґрунтованість встановлених податковим органом за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок, законності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Зазначив, що підприємством не допущено порушень податкового законодавства, господарські операції з контрагентом - ТОВ «Промислова група ДФМ» мали реальний характер, оформлені належними первинними документами та в повному обсязі відображені в бухгалтерському та податковому обліках.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2012 року апеляційну скаргу ПАТ "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання" залишено без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.02.2016 року касаційну скаргу ПАТ "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання" задоволено частково. Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Також Вищим адміністративним судом України відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС Ураїни), допущено заміну відповідача у справі - Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Полтавської області правонаступником - Кременчуцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Полтавській області.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходила з того, що судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Так, судом апеляційної інстанції не перевірені та не оцінені доводи позивача з приводу оцінки суду першої інстанції первинних документів, адже в усіх рахунках та накладних, за виключенням деяких, є підписи керівника, головного бухгалтера та працівника ТОВ «Промислова група ДФМ», який видав товар, скріплені печаткою підприємства, а також підписи особи, яка отримала товар. Також не надано належної оцінки наданої позивачем до апеляційної скарги копії витягу з журналу реєстрації довіреностей, виданих на отримання товарно-матеріальних цінностей. Крім того, у підтвердження транспортування товару транспортом позивача останнім надано суду апеляційної інстанції подорожні листи, однак ці подорожні листи залишені поза увагою з тих мотивів, що такі умови поставки (транспортом покупця) суперечать умовам договору (транспортом постачальника). Колегією суддів касаційної інстанції зазначено, що вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту має значення не те, які зобов'язання сторони обумовили договором, а те, що вчинив платник податків. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі. На підставі викладеного, колегією суддів Вищого адміністративного суду України зазначено, що при новому апеляційному розгляді справи суду слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.03.2016 року вказана справи прийнята до провадження та призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Позивач надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі уповноваженого представника.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ПАТ "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання" пройшло передбачену законом процедуру державної реєстрації, перебуває на обліку як платник податків та зборів в Кременчуцькій ОДПІ.

У період з 13.02.2012 року по 17.02.2012 року співробітниками Кременчуцької ОДПІ проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ "Галещинського машинобудівельного заводу сільськогосподарських машин та обладнання" по питанню взаємовідносин з ТОВ "Промислова група ДФМ" за період з 01.01.2011р. по 31.12.2011р. у зв'язку з наданням неповного пояснення на документального підтвердження на запит Кременчуцької ОДПІ від 20.01.2012 р. № 2491/10, за результатами якої складено акт №1008/23-209/00238233 від 24.02.2012 року.

Під час перевірки встановлені порушення вимог діючого законодавства, а саме6

- пп. 14.1.36, п. 14.1, ст. 14, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 138.1 ст.138, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України (далі -ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток у розмірі 18831,00 грн., в т.ч. за ІІ квартал 2011 р. в розмірі 5038 грн., за ІІІ квартал 2011 р. в розмірі 11830 грн., за ІV квартал 2011 р. в розмірі 1963 грн.;

- п. 198.1, п. 198.4, п. 198.6 ст. 198 ПК України в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 7443,22 грн., в т.ч. в квітні 2011 р. в сумі 994,2 грн., в травні 2011 р. в сумі 327 грн., в червні 2011 р. в сумі 670 грн., в липні 2011 р. в сумі 1402 грн., в серпні 2011 р. в сумі 1826,35 грн., в вересні 2011 р. в сумі 1447,67 грн., в жовтні 201 р. в сумі 776 грн.

На підставі вищевказаного акту перевірки, Кременчуцькою ОДПІ 16.03.2012 року винесено податкові повідомлення-рішення:

- № /141, яким збільшено податкове зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 18831,00 грн.;

- № /142, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 10170,23 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 7443,22 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 2727,01 грн.

Позивач не погоджуючись із правомірністю вказаних податкових повідомлень-рішень, провів процедуру їх адміністративного оскарження, за наслідками якої, рішеннями ДПС у Полтавській області від 10.05.2012 року №1233/10/10-215 та ДПС України від 12.06.2012 року №9802/6/10-2115 скарги залишені без задоволенні, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення без змін.

Не погодившись із оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для визначення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств та з податку на додану вартість, слугували висновки податкового органу про те, що господарські операції між позивачем та контрагентом - ТОВ «Промислова група ДФМ» у перевіряємий період не мають на меті реального настання правових наслідків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено фактичного здійснення господарської операції із контрагентом, оскільки надані на підтвердження фактичного отримання придбаного товару документи не відповідають вимогам щодо оформлення первинних бухгалтерських документів. Крім того, позивачем не надано доказів транспортування придбаного товару. Таким чином, висновки податкового органу про заниження позивачем суми податку на прибуток та додану вартість по взаємовідносинам із контрагентом ТОВ «Промислова група ДФМ» є обґрунтованими, та як наслідок спірні податкові повідомлення-рішення є законними та скасуванню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п. 22.1 ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Відповідно до пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це органу державної податкової служби та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до органу державної податкової служби, митного органу. Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення.

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Пунктом 200.1 ст. 200 вказаного Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 ПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, при складанні податкової звітності з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку, а саме по зазначених операціях придбання результатів робіт (товарів) повинні бути в наявності як і акти виконаних робіт, так і результати таких виконаних робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у перевіряємий період мав господарські відносини із ТОВ «Промислова група ДФМ».

Перевіряючи наявність правових підстав для віднесення витрат по вказаних господарським операціям до склади витрат, що підлягають оподаткуванню та податкового кредиту з ПДВ, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону України №996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону України №996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Відповідно до вимог п. 1.2 ст. 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Відповідно до пункту 2.1 зазначеного Положення, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення; господарські операції -це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.04.2011 року між ТОВ "Промислова група ДФМ" (Постачальник) та ПАТ "Галещинського машинобудівельного заводу сільськогосподарських машин та обладнання" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу від № 9, відповідно до умов якого продавець постачальник зобов'язується поставити згідно заявці покупця металообробний інструмент, оснастку до станків та механізмів, а також пневматичного інструменту, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вказану продукцію.

Фактичне виконання договору підтверджується наданими позивачем та долученими до матеріалів справи копіями первинних документів, а саме: рахунків № 131 від 11.04.2011, № 130 від 11.04.2011, № 129 від 11.04.2011, № 236 від 02.06.2011, № 271 від 20.06.2011, № 322 від 04.07.2011, № 370 від 18.07.2011, №444 від 10.08.2011, № 450 від 11.08.2011, № 472 від 23.08.2011, № 652 від 13.10.2011, № 520 від 06.09.2011, № 540 від 13.09.2011 та накладених № 131 від 12.04.2011, № 130 від 13.04.2011, № 129 від 19.04.2011, № 129 від 04.05.2011, № 236 від 06.06.2011, № 271 від 20.06.2011, № 322 від 05.07.2011, № 370 від 18.07.2011, № 444 від 12.08.2011, № 450 від 23.08.2011, № 472 від 30.08.2011, № 652 від 13.10.2011, №520 від 06.09.2011, № 540 від 13.09.2011.

Позивач зазначив, що необхідність придбання вказаної продукції була зумовлена господарською необхідністю, а саме використаний у виробництві. На підтвердження факту оприбуткування товару та використання його у власній господарській діяльності, позивачем надано копії карток складського обліку та лімітних відомостей.

На підтвердження факту оплати вартості придбаного товару позивачем надано відповідні платіжні доручення № 73 від 12.04.2011, № 84 від 13.04.2011, № 122 від 19.04.2011, № 202 від 04.05.2011, № 334 від 06.06.2011, № 422 від 20.06.2011, № 576 від 05.07.2011, № 715 від 18.07.2011, № 1002 від 12.08.2011, №1089 від 23.08.2011, № 1118 від 29.08.2011, № 7 від 30.08.2011, № 263 від 28.09.2011, № 339 від 07.10.2011, №390 від 17.10.2011, № 40 від 25.10.2011.

Колегія суддів зазначає, що податковим органом як під час проведеної перевірки, так і під час судового розгляду справи не оскаржувався факт оплати позивачем вартості придбаного товару на підставі вказаних платіжних доручень.

Також, як вказує заявник апеляційної скарги, в рахунок боргу по вказаній господарській операції, між підприємствами було проведено господарську операцію, на підставі якої позивачем поставлено ТОВ "Промислова група ДФМ" продукцію на загальну суму 4030 грн., що підтверджується наданими копіями видаткової накладної №10055/ВМТЗ від 22.09.2011 р., податкової накладної №165 від 22.09.2011 р. та подорожнім листом вантажного автомобіля №940 від 22.09.2011 року, а тому вартість товару була сплачена у розмірі 40630,80 грн., замість вказаних у накладних та податкових накладних 44660,80 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції відносно неповної сплати позивачем вартості придбаного товару.

Крім того, колегія суддів зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин діяли положення Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженою наказом Мінфіну України "Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей" від 16.05.96 р. № 99 (далі - Інструкція № 99), дія якої поширюється на підприємства, установи та організації, їх відділення, філії, інші відокремлені підрозділи та представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, регламентовано умови та порядок видачі довіреностей на одержання товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до п. 2 Інструкції № 99, сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери (далі - цінності) відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів.

Бланки довіреностей видаються після їх реєстрації у Журналі реєстрації довіреностей, який має бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою і підписами керівника і головного бухгалтера підприємства. Нумерація виданих протягом року довіреностей є наскрізною (п. 3 Інструкції № 99).

Згідно з п. 6 Інструкції № 99, довіреність на одержання цінностей від постачальника за нарядом, рахунком, договором, замовленням, угодою або іншим документом, що їх замінює, видається довіреній особі під розписку і реєструється в журналі реєстрації довіреностей.

Відповідно до п. 10 Інструкції № 99, особа, якій видано довіреність, зобов'язана не пізніше наступного дня після кожного випадку доставки на підприємство одержаних за довіреністю цінностей, незалежно від того, одержані цінності за довіреністю повністю або частково, надати працівнику підприємства, який здійснює виписування та реєстрацію довіреностей, документ про одержання нею цінностей та їх здачу на склад (у комору) або матеріально відповідальній особі.

Згідно із вимогами п. 13 Інструкції № 99, довіреність незалежно від строку її дії залишається у постачальника при першому відпуску цінностей. У разі відпуску цінностей частинами на кожний частковий відпуск складається накладна (акт приймання-здачі або інший аналогічний документ) із зазначенням на ній номера довіреності та дати її видачі. У цих випадках один примірник накладної (або документа, що її заміняє) передається одержувачу цінностей, а інший - додається до залишеної у постачальника довіреності й використовується для спостереження і контролю за відпуском цінностей згідно з довіреністю, а також для проведення розрахунків з одержувачем.

Після закінчення відпуску цінностей служби, що здійснювали їх відпуск, здають довіреність разом з документами на відпуск останньої партії цінностей працівникам, на яких покладено обов'язки з ведення бухгалтерського обліку.

Відповідальність за дотримання постачальником встановленого порядку відпуску за довіреністю цінностей покладається на посадових осіб підприємства-постачальника, які мають право підписувати первинні документи на відпуск цінностей (п. 15 Інструкції № 99).

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що додатковим доказом, який свідчить про факт отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей від ТОВ "Промислова група ДФМ" є надана позивачем копія журналу реєстрації довіреностей.

Також, відповідно до умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, поставка продукції здійснюється транспортом Постачальника (п.2.2 Договору).

Як вказує позивач, транспортування придбаного товару здійснювалось транспортом Покупця. На підтвердження даного факту позивачем під час апеляційного розгляду справи надано копії відповідних подорожніх листів вантажного автомобіля. В обґрунтування підстав неподання вказаних документів під час розгляду справи у суді першої інстанції, заявник апеляційної скарги зазначив, що судом під час судового розгляду не ставилось питання про обов'язковість доведення факту транспортування товару та не вимагалось у підприємства надання відповідних документів на їх підтвердження.

З приводу невідповідності умов поставки (транспортом покупця) умовам договору (транспортом постачальника), колегія суддів зазначає, що стан виконання податкових обов'язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв'язку з господарською діяльністю платника податків. Це випливає з того, що норми податкового законодавства пов'язують формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування та податкового кредиту з фактом придбання товарів з метою використання в господарській діяльності.

Отже, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту має значення не те, які зобов'язання сторони обумовили договором, а те, що вчинив платник податків. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.

На підставі викладеного, з урахуванням наданих позивачем доказів на підтвердження факту отримання, оплати та використання у власній господарській діяльності придбаного у контрагента товару, колегія суддів вважає належними та допустимими доказами на підтвердження факту його транспортування надані позивачем копії подорожних листів.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів транспортування придбаної продукції є помилковими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Оцінивши перелічені первинні документи за правилами ст.86 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про те, що вони не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази.

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції з приводу того, що надані позивачем у підтвердження вчинення операцій рахунки, податкові накладні, накладні, видаткова накладна та платіжні доручення не містять даних, що дають змогу ідентифікувати осіб, які склали первинні документи та видати і отримали товар, а саме, накладні від 20.08.2011 № 271, від 18.07.2011 № 370, від 20.06.2011 № 271, від 18.07.2011 № 370 не містять підпису головного бухгалтера, а у податковій накладній від 30.08.2011 №131 наявні лише перші дві літери прізвища особи, яка її підписала, виходячи з наступного.

Позивач в апеляційній скарзі наголошував на тому, що зазначена оцінка суду першої інстанції первинних документів не відповідає дійсності, адже в усіх рахунках та накладних, за виключенням деяких, є підписи керівника, головного бухгалтера та працівника ТОВ "Промислова група ДФМ", який видав товар, скріплені печаткою підприємства, а також підписи особи, яка отримала товар. Закон не встановлює такого обов'язкового реквізиту для видаткових накладних як підпис головного бухгалтера, адже лише керівник, чий підпис у вищевказаних накладних присутній і скріплений печаткою, є особою, яка має право розпоряджатися майном підприємства, вчиняти правочини.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що надані позивачем первинні документи у повній мірі розкривають зміст господарських операцій, а тому висновки суду першої інстанції про те, що подані платником документи не дозволяють встановити реальність виконання розглядуваних операцій та факт їх використання у господарській діяльності товариства, є помилковими.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що незначні недоліки у заповненні бухгалтерських документів, не свідчать про їх неналежність та недопустимість як доказів. Більш того, вони не є підставою для висновку про нереальність здійснення господарської операції та про обґрунтованість рішення органу доходів і зборів щодо нарахування податкового зобов'язання. Таким чином, помилки у їх оформленні не можуть бути підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов'язаннях платника податків.

Відповідачем не надано доказів та не наведено жодних обставин, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про непов'язаність операцій з господарською діяльністю позивача, про не вчинення операцій, про відсутність факту надання послуг.

На виконання договірних відносин ТОВ "Промислова група ДФМ" виписано на адресу позивача податкові накладні. На час виконання умов договорів та видачі податкових накладних, підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що позивачем під час судового розгляду було доведено належними та допустимими доказами факт реальності укладених із контрагентом господарських операцій, та як наслідок, правомірність формування суми витрат, які враховуються при визначення об'єкту оподаткування та суми податкового кредиту з податку на додану вартість, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК України, бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п. 14.1.181 ст.14 ПК України).

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що наявність податкових накладних, платіжних доручень щодо сплати податку на додану вартість в ціні товару хоч і є обов'язковими підставами для визначення податкового кредиту та бюджетного відшкодування, але не вичерпними, оскільки предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують обґрунтованість визначення суми бюджетного відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік підстав, які дають право на податковий кредит. Ці підстави дотримані позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби" зазначено, що у разі, якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних. При цьому не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку.

Крім того, виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства та сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо декларування чи сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Адже, Податковий кодекс України не ставить право платника ПДВ на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності їх за місцезнаходженням, так само відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. І в разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи. Оскільки, позивач та його контрагент є окремими суб'єктами господарювання зі статусом юридичної особи, окремими платниками податку на додану вартість, кожен з яких має свої межі юридичної відповідальності, яка є індивідуальною, виходячи з вимог ст.61 Конституції України.

В силу ч. 1 та ч. 2 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні.

Колегія суддів також зауважує, що чинне законодавство не покладає на платника податків обов'язку перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та його безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми до складу витрат, що підлягають оподаткуванню та формування суми податкового кредиту з податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, колегія суддів висновку про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентом мали реальний характер, діяльність позивача була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, підприємства ознак фіктивності на час здійснення господарської операції не мали, що зумовлює хибність висновків податкового органу.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі -"ЄСПЛ").

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування"отримати ефективне здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб,яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку, що приймаючи спірні податкові повідомлення-рішення про нарахування позивачу суми грошового зобов'язання, податковий орган дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, а тому вони є незаконними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, колегія суддів вважає, що правочин відповідає положенням норм чинного законодавства України.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст.71 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

З огляду на зазначене, беручи до уваги висновки колегії суддів Вищого адміністративного суду України, які відповідно до п. 5 ст. 227 КАС України є обов'язковими при розгляді справи, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість встановлених за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства та як наслідок, незаконності нарахування суми грошового зобов'язання на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, серед іншого, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2012 року по справі №2а-1670/4186/12 не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до ч.2 ст. 205 ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

З приводу розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Згідно ч. 6 ст. 94 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з наявних матеріалах справи платіжних доручень, позивачем було сплачено судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 291 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 146 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що судовим рішенням задоволено адміністративний позов, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень на користь позивача вищевказаної суми витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання" задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2012р. по справі №2а-1670/4186/12 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання" задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.03.2012 року №/141 та №/142.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Красіна, 76, м.Кременчук, Полтавська область, 39617, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Галещинський машинобудівний завод сільськогосподарських машин та обладнання" (вул.Заводська, 1, смт.Нова Галещина, Козельщинський район, Полтавська область, 39140, ) витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 291 (двісті дев'яносто одна) грн. 00 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 146 (сто сорок шість) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Шевцова Н.В. Калиновський В.А.
Повний текст постанови виготовлений 15.04.2016 р.