Справа № 520/875/14-а
Суддя: Бескровний Я. В.
Дата ухвалення: 2016-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/875/14-а
Провадження № 2-а/520/296/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2016 року

Київський районний суд міста ОСОБА_1 у складі головуючого судді Бескровного Я.В. при секретарі Цапенко О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті ОСОБА_1 адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати неправомірною відмову відповідача поновити позивачу виплату раніше призначеної пенсії, зобов'язати відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії, починаючи з 7 жовтня 2009 року з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що після виїзду на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки йому було припинено виплату пенсії, яку він почав отримувати з 1987 року, що узгоджувалось на той час із діючим законодавством.

Проте рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року норми законодавства, які обмежували право громадян України, проживаючих за кордоном отримувати пенсійні виплати визнані неконституційними.

Керуючись вказаним рішенням Конституційного Суду України, позивач через свого представника у грудні 2013 року звернувся до управління Пенсійного фонду України у Київському районі міста ОСОБА_1 з заявою про поновлення виплати пенсії, яка йому була призначена в Україні до виїзду за кордон, проте у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2 було відмовлено. Вважаючи такі дії управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста ОСОБА_1 протиправними, позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом.

В судове засідання сторони не з'явилися.

Представник позивача ОСОБА_1 надав суду заяву з про розгляд справи без його участі, позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_3 надала суду заяву з про розгляд справи без її участі. Проти позовних вимог заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Судом, встановлено, що ОСОБА_2, з 18 вересня 1987 року призначена пожиттєва пенсія за віком за списком №1, що підтверджується копією пенсійного посвідчення, в якій наявна відмітка про його видачу у 1988 році (а.с.13).

Докази про отримання пенсії позивачем в матеріалах справи відсутні, оскільки сторони суду їх не надали.

27 листопада 1991 року УВД 1162 на ім'я ОСОБА_2 видано паспорт Союзу Радянських Соціалістичних Республік 41 № 0104129, в якому проставлена відмітка про виїзд гр. ОСОБА_2 до м. Сан-Дієго Сполучених Штатів Америки до 27 травня 1992 року з метою постійного проживання.

Як вказує позивач, внаслідок виїзду до США, відповідач припинив йому пенсійні виплати.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009р. за конституційним поданням ВСУ щодо відповідності Конституції України вищезазначених положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. 2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини рішення, вирішено звернути увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У зв'язку з цим, на підставі рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, у грудні 2013 року позивач через свого представника звернувся до управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста ОСОБА_1 (далі - Управління) з заявою про поновлення виплати пенсії.

Проте листом від 30.12.2013 року № 14234/05 Управління повідомило позивачу, що рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року у справі № 1-32/2009 поширюється лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після прийняття цього рішення, тобто після 07 жовтня 2009 року.

Суд не може погодитись із таким твердженням. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (ст.152 Конституції України).

Доводи відповідача про те, що рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року не поширюється на осіб, які виїхали за кордон до прийняття цього рішення є помилковими, оскільки наслідком цього рішення є безумовна втрата чинності відповідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». За таких обставин, доводи відповідача зводяться до збереження дії цих норм по відношенню до окремих осіб, а це суперечить імперативному правилу ст.152 Конституції України.

При цьому, проаналізувавши зміст листа, датованого груднем 2013 року, реєстр. № 14234105 УПФУ у Київському районі Одеської області та спрямованого на адресу позивача та його представника, суд не встановив наявність ознак, за яким вказане повідомлення можна вважати рішенням про відмову ОСОБА_2 у поновленні йому виплат раніше призначеної пенсії.

Зазначений лист крім не правових висновків про поширення рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виключно на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року, містить роз'яснення про те, що на даний час в Пенсійному фонді України триває робота спільно з Міністерством праці та соціальної політики України щодо підготовки нормативно-правових актів, спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України, якими будуть передбачені умови, норми і механізм виплати пенсії громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавні угоди про пенсійне забезпечення.

Отже, відповідач доводить до відома на відсутність механізму реалізації поновлення пенсійних виплат певній категорії громадян, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладений відповідний договір.

Суд також зазначає, що Договори між Україною та США щодо порядку виплати пенсійних виплат на сьогоднішній день не укладені.

Після прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладений відповідний договір, не прийняті. Вини управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста ОСОБА_1 в цьому не встановлено.

Відповідно до положень ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Отже, визначальним для правильного вирішення цієї справи є встановлення особи позивача.

Громадянство України - правовий зв'язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках (ст.1 Закону України «Про громадянство України»).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

В матеріалах справи міститься лише копія паспорту громадянина СРСР для виїзду за кордон, який видано на ім'я ОСОБА_2 УВД 1162 27 листопада 1991 року з обмеженим строком дії до 27 листопада 1996 року. Громадянство ОСОБА_2 в паспорті вказане - «СССР/URSS». (а.с. 9-10).

Відомості, підтверджуючі особу позивача та його громадянство на цей час матеріали справи не містять. Строк дії паспортного документу, залученого до матеріалів справи, закінчився 27.11.1996 року. Відмітки про його продовження - відсутні. В Довіреності, яка оформлювалася позивачем 18 жовтня 2013 року в місті ОСОБА_4, штат Каліфорнія, Сполучені Штати Америки, вказано, що ОСОБА_2 є громадянином України. При цьому паспорт громадянина України має ті ж реквізити, що і доданий до матеріалів справи прострочений паспорт громадянина СРСР - « 41 № 0104129 виданий 27.11.1991».

З огляду на викладене, враховуючи, що документи, які додані до матеріалів заяви не є належними та допустимими доказами, щодо підтвердження громадянства та правового звязку позивача з державою Україна та про відсутність вини відповідача у неприйняті законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладений відповідний договір, що інших доказів сторона позивача не надала, про їх витребування клопотання не заявляла, а згідно даних наданих суду стороною відповідача архівні пенсійні справи списано по 1.07.1999р., тобто встановити дату виїзду позивача на постійне проживання за кордон, проміжок часу який позивач знаходився як пенсіонер на обліку суд не має можливості встановити, а також відсутність даних про звернення позивача з заявою у порядку ст.51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» про нарахування та виплату пенсії за 6 місяців наперед перед його виїздом на постійне проживання за кордон, дають суду підстави стверджувати про безпідставність позову, а тому у його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4-15, 18, 19, 79, 160 - 163, 185, 186 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Бескровний Я. В.