Справа № 826/2879/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Київ К/800/47626/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи - Головного Управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2015 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_5 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України за участю третьої особи - Головного Управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №59-14 від 04.02.2014р. про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2015р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2015р., в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку про невстановлення відносно позивача передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умов для визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, просив їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідач в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів попередніх інстанцій, які він просив залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_5 прибув до України в листопаді 2010 року, а 29.07.2014р. - звернувся до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, й на момент подання вказаної заяви перебував на території України нелегально.

Із заявником 05.08.2014р. було проведено співбесіду, за результатами якої складено висновок від 18.08.2014р. про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами співбесіди, проведеної 23.09.2015р., та дослідження зібраних документів Головним управлінням Державної міграційної служби України у м.Києві 17.11.2014р. складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскаржуваним рішенням від 04.02.2015р. №59-15 Державна міграційна служба України підтримала висновок Головного управління ДМС у м.Києві та відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно нього встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом у даній справі.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі - Закон №3671).

Так, стаття 1 Закону №3671 встановлює, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону №3671 встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави й немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця або під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження, однак, в будь-якому випадку, особа, що звертається за захистом, повинна довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, а також надати твердження повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" (16.12.1998р.) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 9 Закону №3671.

Зокрема, частинами 1 та 2 вказаної статті встановлено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців; працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною 11 статті 9 Закону №3671 передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом ч.5 ст.10 Закону №3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено в ст.6 Закону №3671, відповідно до якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Обґрунтовуючи подану заяву про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, ОСОБА_5 посилався на те, що брав участь у подіях на Майдані Незалежності у м.Києві 18-20 лютого 2014 року, проте доказів, які б підтвердили наведене, не надав.

Крім того, особи, які покинули країну постійного місця проживання та просять надати їм статус біженця в Україні, вказують на події та обставини, що мали місце у країні, яку вони були змушені залишити у короткий строк та повернення до якої для зібрання доказів наявності підстав для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту є неможливим.

Натомість, позивач обґрунтовує наявність підстав визнання його біженцем подіями, які мали місце в Україні - державі, у якій він постійно проживає з листопада 2010 року.

Надані ж ОСОБА_5 повідомлення із засобів масової інформації стосуються затримання осіб, які брали участь у мітингах та демонстраціях на території Російської Федерації на підтримку суверенітету України та відбувалися безпосередньо під час проведення мирних зібрань; при цьому, позивач участь у таких мирних зібраннях на території Російської Федерації не брав, його участь у таких заходах на території України також не підтверджена доказами.

Отже, за відсутності інформації про участь ОСОБА_5 у подіях, що мали місце на Майдані Незалежності у м.Києві 18-20 лютого 2014 року, його посилання на побоювання стати жертвою переслідувань не можуть бути визнані судом обґрунтованими.

Посилання ж позивача на те, що його участь у зазначених подіях підтверджується довідкою із медичного закладу та показаннями свідків підставно не були взяті до уваги судами попередніх інстанцій, оскільки довідкою приймального відділення КГКБ №12 Печерського району №4617 підтверджено, що 28.02.2014р. ОСОБА_5 звернувся за медичною допомогою в зв'язку з отриманою ним 18.02.2014р. травмою лівої руки та йому накладено мазеву пов'язку, проте із зазначеної довідки неможливо встановити, за яких обставин та де саме позивачем отримана ця травма, а тому сама по собі довідка №4617 не може бути належним та достатнім доказом його участі у подіях, що мали місце 18-20 лютого 2014 року на Майдані Незалежності у м.Києві; разом з тим, в ході розгляду справи ОСОБА_5 пояснив, що не зміг розшукати людей, які разом з ним перебували на Майдані Незалежності та могли б підтвердити достовірність повідомлених ним обставин.

Отже, як правильно вказали суди, з наданої позивачем інформації не вбачається, що він переслідувався в Російській Федерації за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності, до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду позивача, а також досвіду осіб, які знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення у країну громадянської належності.

До того ж, як повідомив під час співбесід в органі ДМС позивач, основною метою його звернення за захистом є легалізація на території України, що не має нічого спільного з підставами, за яких іноземця може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, судами враховано й ту обставину, що позивач, прибувши на територію України в листопаді 2010 року, за наданням йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, звернувся лише 29.07.2014р., чим порушив приписи ст.5 Закону №3671 щодо обов'язку особи протягом п'яти робочих днів після прибуття в Україну звернутись до компетентних органів за наданням відповідного статусу.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про правомірність прийнятого Державною міграційною службою України рішення від 04.02.2015р. №59-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, а отже й про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами ст.224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до прийняття неправильного рішення, а тому підстав для скасування ухвалених судових рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.210,220,222,223,224,230,231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку та строки, передбачені главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Швець В.В.