Справа № 826/6385/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року м. Київ К/800/34538/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,

суддів:Іваненко Я.Л.,Тракало В.В.,

при секретарі - Крапивки Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної виконавчої служби України про визнання незаконними дії та бездіяльності, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2015 року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної виконавчої служби України (далі - ДВС), у якому просив визнати незаконними дії та бездіяльність, скасувати постанову державного виконавця від 20 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження (ВП № 46628039) та зобов'язати виконати у повному обсязі постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року.

В обґрунтування позову зазначав, що відповідач під час виконання зазначеної постанови порушив вимоги Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження», а тому просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову від 20 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження (ВП № 46628039), визнано незаконною бездіяльність щодо виконання у повному обсязі постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року в частині виконання виконавчого листа № 2-451/2011, виданого цим судом 10 червня 2014 року. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ДВС, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, визначається, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, спір сторін за своєю суттю зводиться до оскарження ОСОБА_4 дії, бездіяльності та рішень суб'єкту владних повноважень, на виконання якого покладено обов'язок забезпечення виконання судового рішення, яким в свою чергу стосується права позивача на пенсійні виплати.

Так, постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2011 року зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Василькові Київської області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_4 в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком згідно вимог Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 29 травня 2010 року.

На виконання вказаного рішення, 10 червня 2014 року зазначеним судом видано виконавчий лист № 2а-451/2011.

Згідно даних матеріалів справи, для забезпечення належного виконання виконавчого листа № 2а-451/2011, позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління юстиції у Київській області в особі відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби, у якому просив визнати протиправною відмову у відкритті виконавчого провадження за вказаним вище виконавчим листом, скасувати постанову від 29 жовтня 2014 року про таку відмову, а також зобов'язати вчинити дії щодо примусового виконання цього виконавчого листа.

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано протиправною відмову у відкритті виконавчого провадження, скасовано постанову державного виконавця про таку відмову від 30 жовтня 2014 року та зобов'язано відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області вчинити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», щодо примусового виконання виконавчого листа № 2а-451/2011, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області від 10 червня 2014 року.

На виконання зазначеного судового рішення від 27 січня 2015 року постановою державного виконавця від 24 лютого 2015 року відкрите спірне виконавче провадження № 46628039.

В межах даного виконавчого провадження, 24 лютого 2015 року державним виконавцем ДВС в порядку статті 83 Закону України «Про виконавче провадження, скасовано постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 30 жовтня 2014 року, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 45255576 з виконання виконавчого листа № 2а-451/2011 від 10 червня 2014 року.

20 березня 2015 року спірне виконавче провадження закінчене на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення згідно з виконавчим документом, а саме постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року.

Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що підстав вважати зазначене судове рішення виконаним у відповідача не було, оскільки спірний виконавчий документ фактично не виконаний у повному обсязі .

Суди дійшли правильного висновку, що прийняття виконавчою службою постанови про скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження та про його відкриття, є частковим виконанням постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року.

Судами правильно встановлено, що зазначена постанова, у частині зобов'язання відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області вчинити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», щодо примусового виконання виконавчого листа № 2а-451/2011, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області від 10 червня 2014 року, в межах спірного виконавчого провадження не виконувалась. Тому підстав для застосування відповідачем вимог пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» не було.

Так, згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Тобто, виконання судових рішень - це заключна стадія судового процесу у реалізації захисту прав та інтересів, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Отже, завданням органів ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Так, статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом;

Заходи примусового виконання рішень визначені статтею 32 цього Закону. Зокрема заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач всупереч положенням статей 11 та 32 Закону України «Про виконавче провадження» не вчинив усіх необхідних дій з примусового виконання вказаного судового рішення в межах спірного виконавчого провадження.

Згідно вимог пункту 8 частини 1 статті та 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Тому, оскільки фактичного виконання в повному обсязі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року не відбулося, застосування державним виконавцем пункту 8 частини 1 статті та 49 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставним.

Тобто, відповідач під час винесення постанови про закінчення спірного виконавчого провадження діяв не межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як того вимагає частина 2 статті 19 Конституції України.

Також судами правильно застосовано до спірних відносин вимоги статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому, суди правильно встановили, що відповідач в порушення частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не надав належних доказів у підтвердження законності своїх дій та рішень, на відміну від позивача, який довів підставу свого позову.

Доводи відповідача, як на підставу заперечень проти позову, щодо порушення судами предметної підсудності згідно вимог статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів не приймає, оскільки у відповідності до частини 2 статті 224 цього кодексу не може бути скасоване судове рішенні з мотивів порушення судом процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи. Інші доводи касаційної скарги, суті спору сторін не стосуються.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку щодо частково задоволення позовних вимог, їх рішення відповідають дійсним обставинам справи та вимогам норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає..

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало