Справа № 807/53/15
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 квітня 2016 рокум. Ужгород№ 807/53/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Скраль Т.В.

при секретарі Стенавській А.М.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: Закарпатський обласний центр зайнятості - представник Гладинець О.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатського обласного центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 05 квітня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови. Постанова в повному обсязі складена 11 квітня 2016 року.

13 січня 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Закарпатського обласного центру зайнятості якою просить: 1) зобов"язати Закарпатський обласний центр зайнятості виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних сум з 26.03.2014 року по теперішній час, виходячи з розміру середньої заробітної плати за останні два місяці перед звільненням; 2) зобов"язати Закарпатський обласний центр зайнятості виплатити позивачу компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги.

02 березня 2016 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, за якою він остаточно просить суд: зобов"язати Закарпатський обласний центр зайнятості виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 25.03.2014 року по 10.12.2015 року 108398,22 грн. з врахуванням довідки Закарпатського обласного центру зайнятості про розрахунок його середньомісячної заробітної плати, яка складає 5204,13 грн.

Позов мотивований тим, що відповідачем не були виплачені в день звільнення ОСОБА_1 чотири середньомісячні заробітні плати за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків від 25 - до 30 років роботи, та невиплачена у повному обсязі грошова винагорода п'ять середньомісячних заробітних плат від 30 і більше років, які передбачені пунктом 3 Про затвердження Порядку видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003р. № 212( в редакції на час виникнення спірних відносин, далі-Постанова №212). Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.07.2014р. № 807/1660/14 залишеною без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.08.2015р. та Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016р., яка набрала законної сили з моменту її проголошення, позов частково задоволено, відповідача зобов'язано виплатити невиплачену частину грошової винагороди за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків в розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат за 30 і більше років роботи, сума якої становила на 10 грудня 2013 року 27625,88 грн.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у письмовому запереченні. Зазначив, що ОСОБА_1 помилково ототожнює поняття заробітної плати та одноразової грошової винагороди. Грошова винагорода, яка була виплачена позивачу під час звільнення з Закарпатського обласного центру зайнятості та по якій була прийнята постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 липня 2014 року має разовий характер. Вона виплачувалася одноразово, залежно від стажу роботи в статусі державного службовця. ОСОБА_1. було проведено розрахунок по всім складовим заробітної плати, які підлягають сплаті працівнику при звільненні з роботи. 26 листопада 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Білинець В'ячеславом Олександровичем, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. На виконання даної постанови, 09.12.2015 року Закарпатським обласним центром зайнятості було перераховано ДПІ у м. Ужгороді та ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 27625, 88 грн. Враховуючи вищенаведене, відповідач вважає вимоги позивача безпідставними та необгрунтованими.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 17.11.2003 року по 25.03.2014 року позивач працював у Закарпатському обласному центрі зайнятості, що стверджується копією трудової книжки, (а.с. 8-10).

Згідно наказу № 78-К від 24.03.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника юридичного відділу Закарпатському обласному центрі зайнятості за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 Кодекс законів про працю України ( а.с.7).

25 березня 2014 року, в день звільнення відповідачем не виплачена у повному обсязі грошова винагорода п'ять середньомісячних заробітних плат від 30 і більше років, яка передбачена пунктом 3 Про затвердження Порядку видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003р. № 212( в редакції на час виникнення спірних відносин, далі - Порядок).

04 липня 2014 року, Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду залишеною без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.08.2015р. та Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016р., яка набрала законної сили з моменту її проголошення, позов частково задоволено, відповідача зобов'язано виплатити невиплачену частину грошової винагороди за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків в розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат за 30 і більше років роботи, сума якої становила на 10 грудня 2013 року 27625,88 грн.

10 грудня 2015 року вказані кошти стягнуті у примусовому порядку на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження після накладення штрафу на відповідача за правопорушення, передбачене ч.1 ст. 89 Закону України "Про виконавче провадження".

Матеріальне та соціально-побутове забезпечення державних службовців, здійснюється відповідно до положень Конституції України, Розділу VII Закону України " Про державну службу"(далі - Закон 3723-ХІІ у редакції чинній на час виникнення спірних відносин). Закону України "Про оплату праці" ( далі -Закон 108/ВР/95), КЗпП України та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України.

Згідно із ч.2 ст. 33 Закону України " Про державну службу " передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Пунктом 1 Про затвердження Порядку видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003р. № 212 ( в редакції на час виникнення спірних відносин, далі - Порядок ) передбачено, що грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків ( далі - грошова винагорода) видається особам, які пропрацювали безперервно на посадах державних службовців в одному або кількох органах державної влади не менше ніж 10 років.

Згідно із п. 4 Порядку сума грошової винагороди включається до фонду оплати праці та відповідно до законодавства враховується під час визначення бази (об'єкта) для оподаткування, для нарахування страхових внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування та збору до Пенсійного фонду.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон), який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття "заробітна плата" ( Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 №9рп/2013).

Стаття 2 цього Закону визначає структуру заробітної плати, до якої входить основна та додаткова заробітна плата.

Аналіз наведених положень, дає суду підстави для висновку, що грошова винагорода за сумлінну безперервну службу та зразкове виконання трудових обов'язків державним службовцем, входила до системи оплати праці.

Крім того, згідно із ч. 7 ст. 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.47 КЗпП України передбачено, що обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто у день звільнення.

Згідно із частиною 1 статті 116 Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації проводить в день звільнення.

Частина 1 статті 117 Кодексу, передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по дань фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, така правова позиція, висловлена Верховним судом України в постанові від 30 листопада 2013 року в справі № 6-114цс13. Спір про виплату працівникові всіх належних сум вирішено на користь позивача 04 липня 2014 року, а фактичну виплату здійснено 10 грудня 2015 року, що стверджується платіжним дорученням № 1918, № 1917 від 09 грудня 2015 року, оплачено 10 грудня 2015 року, докази наявні в справі.

У частині першій статті 1 Закону № 108/95 ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з довідкою відповідача про розрахунок середньомісячної заробітної плати позивача № 2622 від 19.12.2014 роки за два місяці до його звільнення, її розмір складає 5204,13 грн., ( а.с. 11).

Абзацом 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13 встановлено, що при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податків з доходів фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

У відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України за № 9884/0/14-13/13 від 04 вересня 2013 року "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік" норма тривалості робочого часу при 40-годинному робочому тижні: з 26 березня по 31 грудня 2014 року складає 1548 години.

Згідно Листа Мінсоцполітики від 04.09.2014 року № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015рік", норма тривалості робочого часу при 40-годинному робочому тижні: з 01 січня по 10 грудня 2015 року складає 1876 годин.

Отже, сума середнього заробітку за весь час затримки, а саме з 26 березня 2014 р. по 10 грудня 2015р., складає: 1548 год. ( 2014 року) +1876 год. ( 2015 року) = 3424 годин. Вартість одного дня 253,86 грн. : 8 год. = 31,73 грн. ( вартість 1 години), ( а.с. 110)

Отже, сума середнього заробітку за весь час затримки 3424 год.* 31,37 грн. = 108643,52 грн.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 27.03.2013 року, від 22.01.2014 року, від 15.09.2015 року.

З аналізу вищевизначених правових норм, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо невиплати ОСОБА_1, всіх належним сум з 26 березня 2014 року по день фактичного розрахунку, яким є 10 грудня 2015 року, є неправомірним.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, доведені належними та допустимими доказами перед судом, а відповідачем доводи адміністративного позову не спростовані.

Керуючись ст.ст. 160, 161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Закарпатського обласного центру зайнятості - про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних працівникові сум при звільненні - задовольнити.

2. Зобов'язати Закарпатський обласний центр зайнятості (), юр. адреса: місто Ужгород, вул. Новака буд. 45, п.і. 88009 - виплатити ОСОБА_1 (ідентиф. номер НОМЕР_1) середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні з 26 березня 2014 року по 10 грудня 2015 року в розмірі 108 643, 52 грн. ( сто вісім тисяч шістсот сорок три гривні, 52 коп.)

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяТ.В. Скраль