Справа № 809/264/16
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2016 р. Справа № 809/264/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Боршовського Т.І.

за участю секретаря судового засідання Ферштей А.М.

представника відповідача Бурчаковської Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Управління Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області

про зобов'язання до вчинення дій та стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області (надалі - відповідач) про зобов'язання виплатити вихідну допомогу в розмірі 27202,50 грн., нарахувати та виплатити грошове забезпечення з 07.11.2015 року протягом двох місяців відповідно до наказу МВС України № 499 від 31.12.2007 року "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку зі звільненням ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України згідно наказу УМВС України в Івано-Франківській області від 06.11.2015 року № 591 о/с, позивачу нараховано вихідну допомогу в розмірі 27202,50 грн., однак в порушення вимог частини 1 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статей 44, 116 Кодексу законів про працю України, вказану вихідну допомогу не виплачено. Окрім цього, позивач вважає, що має право відповідно до пункту 3.4.8 наказу МВС України від 31.12.2007 року "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" на отримання протягом двох місяців від дня звільнення грошового забезпечення в розмірі, яке він отримував за штатною посадою на день звільнення. Також, на думку ОСОБА_2, в зв'язку з не проведенням з ним на день звільнення фактичного розрахунку, у відповідача виник обов'язок щодо виплати йому середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні визнала позов в частині вимог про виплату позивачу вихідної допомоги в розмірі 27202,50 грн., однак заперечила проти позову в частині вимоги про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення з 07.11.2015 року протягом двох місяців відповідно до пункту 3.4.8 наказу МВС України від 31.12.2007 року "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" та про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку. При цьому, представник позивача в судовому засіданні повідомила, що відповідач не виплатив ОСОБА_2 вихідну допомогу через відсутність в Управлінні Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області коштів. Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення з 07.11.2015 року протягом двох місяців відповідно до пункту 3.4.8 наказу МВС України від 31.12.2007 року, то представник позивача вказала на те, що наведена норма наказу не поширюється на позивача. Щодо позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, представник відповідача вказала на те, що відповідальність, передбачена вказаної нормою закону, настає за умови проведення фактичного розрахунку, тому вважає, що позов в цій частині подано позивачем передчасно.

Розглянувши адміністративний позов, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши надані суду письмові докази та інші матеріали справи, суд встановив таке.

ОСОБА_2 з 12.12.1998 року проходив службу в органах внутрішніх справ України. Наказом УМВС України в Івано-Франківській області від 06.11.2015 року № 591 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про національну поліцію" за п. 64 "г" (скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 7).

Як вбачається зі змісту наказу УМВС України в Івано-Франківській області від 06.11.2015 року № 591 о/с, майора міліції ОСОБА_2 - інспектора-чергового чергової частини роти дорожньо-патрульної служби державної автомобільної інспекції підпорядкованої управлінню державної автомобільної інспекції Управління МВС України в Івано-Франківській області, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України, вислуга років на день звільнення позивача в календарному обчисленні для виплат надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складала 18 років 03 місяці 05 днів (а.с. 7).

Судом встановлено, що Управлінням Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області в день звільнення позивачу не було виплачено всіх сум, що належали йому від відповідача у зв'язку зі звільненням з органів внутрішніх справ, а саме: вихідну допомогу в розмірі 27202,50 грн., що підтверджується довідками відповідача № 16/98 від 03.02.2016 року, № 16/56 від 31.03.2016 року (а.с. 8). Доказів того, що вказана бездіяльність була наслідком дій позивача, який на день звільнення не працював, ухилявся від отримання трудової книжки, чи вчиняв інші дії, які свідчили б про те, що прострочення роботодавця мало місце внаслідок дій самого працівника, відповідачем суду не подано.

На час проведення даного судового засідання розрахунок з позивачем по всіх сумах, що належать йому до виплати при звільненні, так і не проведено. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила цей факт відсутністю в Управління Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області коштів на виплату вихідних допомог звільненим працівникам. З огляду на вказане, визнала позов в частині вимоги про виплату вихідної допомоги в розмірі 27202,50 грн.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Порядок нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби регламентовано Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Так, відповідно до частини 1 статті 9 даного Закону (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажання продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідач, враховуючи наявність в позивача більше 10-ти років стажу, нарахував ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 27202,50 грн. відповідно до вимог вказаної норми Закону. При цьому, суд звертає увагу про те, що позивач не ставить під сумнів та не оспорює правильність визначення розмір вказаної грошової допомоги.

Частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач порушив вимоги Кодексу законів про працю України, оскільки ні в день звільнення, ні станом на день постановлення даного судового рішення, ОСОБА_2 не було виплачено нарахованих вихідної допомоги в розмірі 27202,50 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні визнала позовні вимоги в частині щодо виплати нарахованих вихідної допомоги в розмірі 27202,50 грн.

Отже, суд виходячи з наданих йому частиною 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України повноважень, з огляду на те, що розмір вихідної допомоги та грошової компенсації за невикористану частину відпустки розраховано відповідачем, однак нараховані суми не виплачено позивачу, а також враховуючи, що позовні вимоги в цій частині позову визнано представником відповідача, - дійшов висновку з метою повного захисту порушених трудових прав позивача, позов в цій частині задовольнити у спосіб стягнення з Управління державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги в розмірі 27202,50 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, то суд вказує на таке.

В судовому засіданні представник відповідача пояснила суду, що невиплата позивачу нарахованих коштів, які мали бути виплачені в зв'язку з його звільненням з органів внутрішніх справ, пов'язана з відсутністю в Управління Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області коштів для таких виплат. Також представник відповідача пояснила про те, що управлінням вчинено всіх необхідні дії: здійснено розрахунок таких виплат та подано їх на затвердження для надходження коштів в Міністерство внутрішніх справ України та державну казначейську службу, доведено суми виплат до відома звільнених працівників, а тому відсутня вина відповідача у не проведенні повного розрахунку зі звільненими працівниками. При цьому, представник відповідача зазначила, що у разі надходження фінансування відповідач здійснить повний розрахунок з позивачем у розмірі, який йому нарахований.

Також представник відповідача в судовому засіданні, заперечуючи позов в цій частині вимог, послалася на постанову Верховного Суду України від 15.09.2015 року в справі № 21-1765а15, з тлумачення якої вважає, що вимогу про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можна розглядати лише за умови проведення з працівником остаточного розрахунку. Враховуючи те, що в даному випадку розрахунок з позивачем ще не проведений, то заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, на думку представника відповідача, є передчасною.

Однак суд не може погодитися з такими доводами відповідача з огляду на таке.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Питання щодо оплати праці, в тому числі і стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника, регламентується також постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці". Так, в пункті 20 вказаної постанови від 24.12.1999 року № 13 зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто Пленум Верховного Суду України в своїх роз'ясненнях передбачив та врахував можливість не проведення роботодавцем повного розрахунку з працівником до розгляду справи у суді. При цьому вказав, що суд в такому випадку стягує на користь працівника на підставі ст.117 КЗпП середній заробіток по день постановлення судового рішення.

Суд, здійснивши системний аналіз правової позиції Верховного Суду України, наведеної в постанові від 15.09.2015 року в справі № 21-1765а15, та конкретних обставин справи, яка була розглянута Верховним Судом України, не може погодитися з доводами представника відповідача про те, що в цій справі Судом зроблено висновок про настання відповідальності роботодавця, передбаченої ст.117 КЗпП, лише після проведення ним фактичного розрахунку з працівником, оскільки такі доводи ґрунтуються на помилковій оцінці відповідачем висновків Верховного Суду України.

В своєму рішенні від 15.09.2015 року Верховний Суд України звернув увагу на обов'язковість таких юридично значимих обставин, як невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з ним остаточного розрахунку. При цьому, обов'язковість встановлення факту проведення з працівником повного розрахунку пов'язано з конкретними обставинами цієї справи, предметом позову в якій було стягнення втраченого заробітку за період з дати постановлення судового рішення про стягнення з роботодавця коштів в зв'язку з незаконним звільненням працівника по день проведення фактичного розрахунку, що вже мав місце. Суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні позову, з посиланням на те, що положення ст. 117 КЗпП не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки фактично оскаржується несвоєчасне виконання судового рішення. З огляду на вказане, для вирішення справи, що розглядалася Верховним Судом України, визначальним було встановлення факту проведення остаточного розрахунку, оскільки як зазначив Верховний Суд України, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Вказані обставини ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не досліджувалися, що залишилося без процесуального реагування суду касаційної інстанції, і призвело до скасування Верховним Судом України всіх рішень у цій справі та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, з огляду на зміст вказаної постанови Верховного Суду України, встановлення факту повного розрахунку є обов'язковим, оскільки згідно ст. 117 КЗпП з ним пов'язаний кінцевий термін, до якого власник або уповноважений ним орган несе відповідальність у вигляді виплати працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а суд стягує такі кошти.

В даному випадку, якщо слідувати доводам представника Управління Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області, працівник позбавлений права на звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку включно до дня проведення такого фактичного розрахунку. При цьому, на думку суду, помилковість такого висновку є очевидною, оскільки не дивлячись на встановлену частиною 2 статті 19 Конституції України презумпцію того, що органи державної влади повинні діяти виключно в правових рамках, суд не може виключити з своєї уваги можливість існування таких обставин, коли фактичний розрахунок з працівником може взагалі не бути проведений роботодавцем в силу тих чи інших як об'єктивних, так і суб'єктивних обставин. А тому, враховуючи, що правовідносини між сторонами в такому випадку не будуть припиненими, а носитимуть триваючий характер, то пов'язання виникнення в працівника права на звернення до суду з вимогою про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку лише з доконаним фактом проведення такого розрахунку з працівником, є нічим іншим ніж позбавленням його права на судовий захист, та фактичним відстроченням відповідальності власника або уповноваженого ним органу, передбаченої ст. 117 КЗпП, до невизначеного в часі факту, який може й ненастати.

Такий висновок суду не суперечить постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 року в справі № 21-1765а15, та повністю узгоджується з рекомендаціями, викладеними в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці".

Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що кошти, які підлягають сплаті працівнику роботодавцем за затримку проведення повного розрахунку при звільненні з роботи, в розумінні статті 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, чинної з 11.09.1997 року, є майном, а саме «законними сподіваннями» («правомірними очікуваннями») особи. При цьому, з огляду на зміст рішень Європейського суду з прав людини у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» від 19.04.2007 року, заява № 63235/00, «Мітін проти України» від 11.02.2008 року, заява № 38724/02, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосування до відносин проходження публічної служби в частині гарантій захисту прав службовців, що пов'язані з трудовими правовідносинами. Отже, якщо прив'язати факт сплати власником або уповноваженим органом коштів, передбачених ст. 117 КЗпП, до факту проведення ним фактичного розрахунку, враховуючи, що такий розрахунок може й не відбутися, то позбавлення права працівника до проведення такого остаточного розрахунку вимагати в судовому порядку стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, буде порушенням гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права особи на «справедливий суд», а також права особи на «мирне володіння майном», передбачене статтею 1 протоколу 1 цієї Конвенції.

З огляду на вказане суд не бере до уваги вищевказані доводи відповідача щодо тлумачення норми статті 117 КЗпП при її застосуванні в спірних правовідносинах.

Судом при вирішенні цієї позовної вимоги також було враховано, що згідно норми частини 5 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", в редакції закону на день звільнення позивача зі служби, особам офіцерського складу органів внутрішніх справ виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Таким чином, відповідач зобов'язаний був в день звільнення, з огляду на не доведення суду факту того, що позивач в день звільнення не працював, ухилявся від отримання трудової книжки, виплатити позивачу всі суми, що належали йому до виплати при звільненні. Як вище встановлено судом, повного розрахунку з позивачем на час розгляду справи так і не проведено відповідачем. Отже, у зв'язку з невиконання цього зобов'язання, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При обрахунку розміру виплат, що підлягають стягненню на користь позивача, суд виходив з такого.

Відповідно до пункту 21 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно з довідкою Управління Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області № 16/52 від 31.03.2016 року середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_2 складало 3022,47 грн., середньоденне грошове забезпечення 140,58 грн. (а.с. 27). Судом не встановлено невідповідності розрахунку вказаних у довідці сум Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.2005 року.

Таким чином, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку зі вказаним звільненим працівником складає 15463,80 грн., виходячи з такого розрахунку: 110 робочих днів затримки виплати (період з 07.11.2015 року по 13.04.2016 року включно) помножити на 140,58 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення).

Отже, суд дійшов висновку задовольнити позов в цій частині позовних вимог та стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_2 15463,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення з 07.11.2015 року протягом двох місяців відповідно до пункту 3.4.8 Наказу МВС України від 31.12.2007 року "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", то суд вважає, що позов в цій частини не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пункту 12 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (надалі-Інструкція). Дана Інструкція визначає порядок виплати працівникам міліції грошового забезпечення, в тому числі під час відрядження, відпустки, відсторонення від роботи, звільнення з органів внутрішніх справ, за вимушений прогул у разі поновлення на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним.

Відповідно до пункту 1.18 Інструкції, при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Згідно з абзацом 4 пункту 1.6 Інструкції, виплата грошового забезпечення припиняється з підстав, визначених у підпункті 3.4.8 пункту 3.4 та пункті 3.8 розділу ІІІ цієї Інструкції.

Так, в абзаці 1 згаданого підпункту 3.4.8 пункту 3.4 розділу ІІІ Інструкції зазначено, що особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у зв'язку з скороченням штатної посади, з дня, наступного за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Тобто, дана норма регулює відносини з виплати грошового забезпечення лише тим особам рядового і начальницького складу, які звільнені з посад, однак і надалі перебувають на службі.

Так, відповідно до пункту 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Виходячи із змісту матеріалів адміністративного позову, судом встановлено, що наказом УМВС України в Івано-Франківській області від 06.11.2015 року № 591 о/с позивача звільнено не лише з посади інспектора-чергового чергової частини роти дорожньо-патрульної служби державної автомобільної інспекції підпорядкованої управлінню державної автомобільної інспекції Управління МВС України в Івано-Франківській області, але й взагалі зі служби в органах внутрішніх справ.

Враховуючи наведені норми законодавства, суд вважає, що позивач не має права на виплату грошового забезпечення, передбаченого підпункту 3.4.8 пункту 3.4 розділу ІІІ Інструкції, а тому в задоволенні позову в цій частині вимог належить відмовити.

Підсумовуючи вищевказане, суд дійшов висновку частково задовольнити позов: стягнути з Управління державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу в розмірі 27202,50 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15463,80 грн., а в решті позову відмовити.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки в задоволенні позовної вимоги про нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення з 07.11.2015 року протягом двох місяців відповідно до наказу МВС України № 499 від 31.12.2007 року "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" відмовлено, а тому сплачений позивачем судовий збір за подання позову саме за вказану позовну вимогу в розмірі 551,20 грн. не підлягає відшкодуванню позивачу. Щодо позову в частині задоволених позовних вимог, то з огляду на звільнення позивача від сплати судового збору за подання таких вимог до суду, та відсутності доказів понесення позивачем будь-яких інших судових витрат у справі, у суду немає підстав для розподілу судових витрат в цій частині прийнятого рішення.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області (код 08807340, місцезнаходження: 76492, Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вулиця Юності, 23) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) одноразову грошову допомогу в розмірі 27202 (двадцять сім тисяч двісті дві) гривні 50 копійок.

Стягнути з Управління державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області (код 08807340, місцезнаходження: 76492, Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вулиця Юності, 23) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.11.2015 року по 13.04.2016 року в розмірі 15463 (п'ятнадцять тисяч чотириста шістдесят три) гривні 80 копійок.

В задоволенні позову в частині вимоги про зобов'язання Управління державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за два місяці з дня наступного за днем звільнення з посади згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.

Постанова складена в повному обсязі 14.04.2016 року.