Справа № 802/166/16-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 р. м. Вінниця

Справа № 802/166/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кулика Віталія Віталійовича,

позивача: не з'явилась,

представника відповідача 1: Чоботок О.І.,

представника відповідача 2: Матящук Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області (відповідач 2) про визнання бездіяльності та дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, визнання постанови протиправною та її скасування,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності та дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, визнання постанови протиправною та її скасування.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», 08.12.2015 року вона звернулася до начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою щодо прийняття виконавчого листа №802/1442/15-а від 07.11.2015 до виконання. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 10.12.2015 року уповноважена особа відповідача отримала вказану заяву разом із додатками. Проте, лише 21.01.2016 року позивач отримала від відповідача відповідь, викладену в листі від 25.12.2015 за № 35565-0-33-15-206/7, що свідчить про порушення встановлених ч. 2 ст. 25, ч. 2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" строків розгляду відповідних заяв. Зокрема, вказаним листом від 25.12.2015 за № 35565-0-33-15-206/7 начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, керуючись ст.ст. 26, 31 Закону України «Про виконавче провадження», повернув позивачці оригінал вказаного виконавчого листа, а також направив постанову головного державного виконавця цього ж відділу ОСОБА_4 від 25.12.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження. При цьому, приймаючи зазначену постанову державний виконавець керується вимогами п.8 ч. 1 ст. 26 Закону України " Про виконавче провадження", зазначаючи про наявність обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, а саме незрозумілість резолютивної частини рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду в справі №802/1442/15-а.

Позивач вважає зазначену постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження необгрунтованою та незаконною, а дії посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України протиправними, в зв'язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач не з'явилась, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 19, 30, 33, 55). Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява за вх. №5177 від 18.03.2016, в якій позивач просить здійснювати розгляд справи за її відсутності ( а.с. 38 ).

Крім того, відповідно до позиції позивача, викладеної у відповідних клопотаннях ( а.с. 38, 55, 57 ) судом, ухвалами занесеними в журнал судового засідання, на підставі ст. 52 КАС України здійснено заміну неналежного відповідача - відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на належного - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, а також допущено заміну процесуального статусу особи, що бере участь в справі, та залучено до участі в справі як відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області ( а.с. 53, 59, 61 ).

Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю. Окремо зазначив, що заява позивача від 08.12.2015 року про прийняття до виконання виконавчого листа №802/1442/15-а була отримана державним виконавцем 23.12.2015 та за наслідком її розгляду 25.12.2015 державним виконавцем прийнято постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, відповідно до вимог п.8 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", в зв"язку з наявністю обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Тобто, на думку представника відповідача 1, заява позивача від 08.12.2015 року розглянута державним виконавцем у строк та у встановленому порядку і за наслідками її розгляду прийнято одне з передбачених Законом України «Про виконавче провадження» рішень. За наведених обставин, представник відповідача 1 вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області підтримав позицію представника відповідача 1 та просив в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 адміністративний позов позивачки задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо розгляду скарги ОСОБА_3 від 04.04.2015 та повторної скарги від 29.05.2015. Зобов'язано розглянути повторно та надати відповіді відповідно до чинного законодавства по скарзі ОСОБА_3 від 04.04.2015 та повторної скарги від 29.05.2015.

07.12.2015 на виконання вказаної постанови Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 802/1442/15-а ( а.с. 43 ).

08.12.2015 позивачем на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направлено заяву від 08.12.2015 про прийняття виконавчого листа до виконання, з доданими до неї виконавчим листом № 802/1442/15-а та копіями скарг ОСОБА_3 від 04.04.2015 та від 29.05.2015 (а.с. 42, 44-47).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення документи отримано 10.12.2015 уповноваженою особою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ( а.с. 6 ).

Також судом встановлено, що відповідь на вищенаведену заяву позивач отримала 21.01.2016 у вигляді листа за №35565-0-33-15-206/7 від 25.12.2015, яким позивачу повернуто оригінал виконавчого листа № 802/1442/15-а та направлено постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 25.12.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим документом.

Позивач вважає зазначену постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження необгрунтованою та незаконною, а дії посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України протиправними, в зв'язку з чим звернулась до суду з даним адміністративним позовом, в якому просить:

- визнати бездіяльність та дії заступника директора Департаменту-начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 щодо розгляду її заяви від 08.12.2015 про прийняття виконавчого листа до виконання та щодо контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 у справі № 802/1442/15-а головним державним виконавцем цього ж відділу ОСОБА_4 незаконними;

- визнати незаконними бездіяльність та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 щодо розгляду її заяви від 08.12.2015 про прийняття виконавчого листа до виконання та щодо винесення ним постанови від 25.12.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 802/1442/15-а від 07.12.2015, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 у справі № 802/1442/15-а, скасувати цю постанову;

- зобов'язати заступника директора Департаменту-начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 розглянути мою заяву від 08.12.2015 про прийняття виконавчого листа до виконання та надати їй відповідь відповідно до чинного законодавства, здійснити контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 у справі № 802/1442/15-а головним державним виконавцем цього ж відділу ОСОБА_4;

- зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 прийняти виконавчий лист за № 802/1442/15-а від 07.12.2015 до виконання, винести постанову про відкриття виконавчого провадження та у межах строків, визначених ст.30 Закону України «Про виконавче провадження», здійснити всі можливі заходи для повного виконання зазначеного судового рішення, направити їй копію постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня;

- стягнути з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Державну казначейську службу України на підставі ст.267 КАС України подати у місячний строк, з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі, звіт про виконання цього судового рішення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами в справі, визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV ( надалі - Закон N 606-XIV ).

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 ст. 2 Закону N 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606 - XIV державний виконавець зобов"язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 1, абзацу 2 ч. 2 ст. 11 цього Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Так, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач, крім іншого, зазначає про протиправність дій (бездіяльність) заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5, які, на її думку, полягають у неналежному розгляді заяви ОСОБА_3 від 08.12.2015 про прийняття виконавчого листа до виконання та не здійсненні на належному рівні контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання головним державним виконавцем цього ж відділу ОСОБА_4 постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 у справі № 802/1442/15-а.

Разом з тим, суд критично ставиться до вищенаведених тверджень позивача з огляду на таке.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби врегульований главою 9 Закону України «Про виконавче провадження».

В силу положень частини першої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження ( крім боржника ) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядковується державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Форма та порядок подання скарги у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, встановлені ч. 7, 8 ст. 82 Закону "Про виконавче провадження".

При цьому, частиною 1 статті 83 вищенаведеного Закону встановлено, що контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби.

Посадові особи, які мають право здійснювати перевірку законності виконавчого провадження, та порядок її проведення визначено в статтях 84 та 86 Закону України " Про виконавче провадження".

Аналогічні положення відображені в пункті 1.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 р. № 512/5 (далі - Інструкція №512/5).

Згідно пункту 1 частини 1 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до підпункту 3.4.2 пункту 3.4 Інструкції №512/5, на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувачем подається окрема заява про відкриття виконавчого провадження.

Суд встановив, що 08.12.2015 позивачем на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направлено відповідну заяву із виконавчим листом № 802/1442/15-а та копіями скарг ОСОБА_3 від 04.04.2015 та від 29.05.2015. Факт отримання 10.12.2015 вказаної заяви уповноваженою особою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 6).

Однак, як свідчать матеріали виконавчого провадження №49738793 щодо примусового виконання виконавчого листа № 802/1442/15-а, виданого 07.12.2015 Вінницьким окружним адміністративним судом, вищезазначена заява з доданими до неї документами у відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла лише 22.12.2015 за №35565-0-33-15, що підтверджується реєстраційно-контрольною карткою ( а.с. 241 ) та штампом на самій заяві ( а.с. 42 ). Відповідно до довідки про автоматичний розподіл виконавчого провадження між державними виконавцями від 23.12.2015 року, яка підписана заступником директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5, виконавчий документ №802/1442/15-а ( виконавче провадження №12501/4232/15 ) призначено державному виконавцю ОСОБА_4 ( а.с. 48 ).

При цьому, на запитання суду щодо причин тривалого терміну, що минув з моменту надходження (10.12.2015) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяви ОСОБА_3 від 08.12.2015 до моменту реєстрації вказаної заяви (22.12.2015) безпосередньо у відділі примусового виконання рішень, представник відповідача 1 зазначив, що вказане зумовлено територіальною віддаленістю розташування канцелярії Міністерства юстиції України, адреса якої зазначена в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення ( а.с. 6 ), та фактичним місцем знаходження Департаменту державної виконавчої служби МУЮ.

Таким чином, саме вказана обставина стала причиною затримки реєстрації заяви ОСОБА_3 від 08.12.2015 безпосередньо у відділі примусового виконання рішень та автоматичного розподілу виконавчого провадження між державними виконавцями. Разом з тим, на наступний день після надходження зазначеної заяви позивача до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 23.12.2015 року начальником відділу ОСОБА_5 було вчинено усі необхідні дії щодо передачі заяви та виконавчого документа до виконання державному виконавцю в строк, встановлений Законом України N 606-XIV ( а.с. 40, 48 ).

Як видно з аналізу положень ч.2 ст. 25 та ч.2 ст. 26 державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження або про відмову у відкритті виконавчого провадждення.

Судом встановлено, що позивач не подавала до начальника відділу примусового виконання рішень ОСОБА_5 скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця ОСОБА_4

Отже, беручи до уваги надані в судовому засіданні пояснення представника виконавчої служби, які знайшли документальне підтвердження матеріалами справи, та встановлені фактичні обставини справи з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що Департаментом ДВС МУЮ при прийнятті заяви позивачки та виконавчого документа до виконання було дотримано строки, встановлені ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», а заступником директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 вчинено всі необхідні дії для забезпечення належного розгляду поданої ОСОБА_6 заяви від 08.12.2015 про примусове виконання рішення суду.

З огляду на викладене адміністративний позов в частині визнання незаконними бездіяльності та дій заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 щодо розгляду заяви ОСОБА_3 від 08.12.2015 про прийняття виконавчого листа до виконання та щодо контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання постанови ВОАС від 11.11.2015 у справі № 802/1442/15-а головним державним виконавцем цього ж відділу ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

В частині позовних вимог щодо визнання незаконними бездіяльність та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4, що виразились у винесенні постанови від 25.12.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 802/1442/15-а від 07.12.2015, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 у справі № 802/1442/15-а, та визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 25.12.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП№49738793, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 - 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Такими виконавчими документами, серед іншого, є виконавчі листи, що видаються судами.

Положеннями ч. 1 ст. 19 цього Закону визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 25 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 606-XIV державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Згідно з частиною 2 ст. 26 зазначеного Закону про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову протягом трьох робочих днів з дня надходження виконавчого документа і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові разом з виконавчим документом.

Як зазначалось раніше, державний виконавець постановою від 25.12.2015 відмовив у відкритті виконавчого провадження, посилаючись на п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", в зв"язку з наявністю інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. При цьому, фактичною підставою, що слугувала для винесення оскаржуваного рішення, державний виконавець зазначив: "незрозумілість резолютивної частини рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду №802/1442/15-а, яка викладена у виконавчому листі".

Суд критично ставиться до таких висновків державного виконавця і зазначає наступне.

Відповідно по статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною другою ст. 257 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України " Про виконавче провадження" ( ч. 4 ст. 257 КАС України).

Як вже зазначалось вище, підстави для відкриття виконавчого провадження та порядок прийняття виконавчого документа до виконання встановлені відповідно ст. 19 та ст. 25 Закону України " Про виконавче провадження".

Суд зауважує, що відповідно до наданих повноважень та прав державний виконавець не наділений правом надавати оцінку змісту резолютивної частини рішення суду, що викладена у виконавчому документі. Державний виконавець має лише встановити чи підлягає виконанню державною виконавчою службою поданий стягувачем виконавчий документ ( ст. 17 Закону "Про виконавче провадження" ).

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 34 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, державний виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення відповідного рішення. Зазначене узгоджується і з правом державного виконавця звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз"яснення судового рішення, що передбачено п. 8 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження".

Положення частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачають, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Відтак, відмова державного виконавця у відкритті виконавчого провадження з підстав незрозумілості резолютивної частини рішення суду є надуманою, не передбаченою чинним законодавством, а тому протиправною, в зв"язку з чим постанова від 25.12.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України, та підлягає скасуванню.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 в даній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 прийняти виконавчий лист за № 802/1442/15-а від 07.12.2015 до виконання, винести постанову про відкриття виконавчого провадження та у межах строків, визначених ст.30 Закону України «Про виконавче провадження», здійснити всі можливі заходи для повного виконання зазначеного судового рішення та направити заявнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Зважаючи на позовні вимоги позивача, надавши правову оцінку всім обставинам справи, суд з метою захисту прав та інтересів позивача, в узгодженні з вимогами ст. 162 КАС України, вважає, що слід вийти за межі позовних вимог та захистити права позивача шляхом зобов'язання Департамент ДВС Міністерства юстиції України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 08.12.2015 ( вхідна дата та номер реєстрації в Міністерстві юстиції України - 22.12.2015 №35565-0-33-15 ) про прийняття виконавчого листа № 802/1442/15-а від 07.12.2015 до виконання та вирішити питання щодо прийняття виконавчого документа до виконання, відповідно до вимог статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" ( в редакції від 28.12.2015 ).

Водночас, суд зауважує, що, як вже зазначалось раніше, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження".

Суд не вправі перебирати функції державних органів щодо прийняття рішень, віднесених до компетенції останніх. Відповідно до процесуального закону суд дає правову оцінку обставинам під час розгляду та вирішення конкретної справи.

На ряду з цим, суд не може підміняти відповідний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належить до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

В даному випадку саме на Департамент ДВС Міністерства юстиції України покладено обов'язок щодо розгляду відповідних заяв про примусове виконання рішень, прийняття за наслідком їх розгляду рішення про відкриття виконавчого провадження або мотивованої відмови у його відкритті.

Вищенаведене також в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові Пленуму від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», в якій визначено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно з Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, ст. 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, стаття 23 якого встановлює, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Обґрунтовуючи заподіяння та розмір моральної шкоди, позивач зазначила, що незаконна бездіяльність та дії посадових осіб відповідача 1 нанесли їй моральної шкоди, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, що призвело до погіршення можливостей реалізації її звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв'язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок прийняття головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 постанови від 25.12.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №802/1442/15-а від 07.12.2015, не зазначено, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Позивачем не зазначено та не обгрунтовано характер, обсяг, глибину та тривалість її моральних страждань, в чому виразились зміни в її життєвих та виробничих стосунках, зниження ділової репутації, про які вона зазначає в позовній заяві. Також не наведено доводів щодо наявності причинного зв"язку між моральною шкодою та діями ( бездіяльністю) відповідача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 3000,00 грн., як недоведеної.

В частині позовних вимог щодо встановлення судового контролю за виконанням постановленого рішення, суд зазначає, згідно приписів ч. 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Таким чином, суд звертає увагу на те, що наведена норма є диспозитивною та закріплює право суду щодо ініціювання такої форми контролю, а не обов'язок.

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач 1, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятого ним спірного рішення з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин справи та вимог законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 25.12.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 802/1442/15-а від 07.12.2015, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 у справі № 802/1442/15-а.

Зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 08.12.2015 ( вхідна дата та номер реєстрації в Міністерстві юстиції України - 22.12.2015 №35565-0-33-15 ) про прийняття виконавчого листа № 802/1442/15-а від 07.12.2015 до виконання та вирішити питання щодо прийняття виконавчого документа до виконання, відповідно до вимог статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" ( в редакції від 28.12.2015 ).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна