Справа № 815/1228/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

815/1228/16

Справа № 815/1228/16

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Одеської обласної організації Професійної спілки працівників соціального страхування та потерпілих від нещасних випадків і профзахворювань на виробництві України «Соціал» до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області про визнання нечинним рішення та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати нечинним рішення відповідача щодо припинення юридичної особи – Управління ВД Фонду Соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області шляхом реорганізації – злиття з Одеським обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та скасувати наказ відповідача від 17.03.2016 р. № 32.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.03.2016 р. управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на підставі наказу ВД Фонду від 03.03.2016 р. № 169 прийнятий оскаржуваний наказ № 32 «Про припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області», яким Управління припиняється шляхом реоргіназації – злиття з Одеським обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. В спірному наказі передбачено вжиття заходів щодо попередження працівників Управління про припинення шляхом злиття та забезпечення дотримання їх соціально-трудових гарантій, але не вказано, чи планується звільнення працівників у зв'язку з припиненням юридичної особи шляхом реорганізації. В порушення ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» завчасно (не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень) профспілковій організації не надано інформації щодо цих заходів, у зв'язку із чим неможливо провести консультації з профспілками відносно заходів щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму, пом’якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень тощо. Крім того, в спірному наказі відсутні назва та ІПН юридичної особи-правонаступника Управління, чим не дотримано вимоги ст.104 ЦК України, порушення п.12 ч.1 ст15 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», наказу Міністерства юстиції України від 16.01.2016 р. № 15/5 «Про затвердження форм заяв у сфері державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», оскільки неможливо визначити юридичну особу-правонаступника та затвердити передавальний акт. Членами Одеської обласної організації Професійної спілки «Соціал» є працівники ВД Фонду в Одеські області та її робочих органів, у зв'язку із чим позивач звернувся за судовим захистом, оскільки оскаржуваний наказ прийнятий з порушенням встановленого порядку та підлягає скасуванню.

Представник позивача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно наданого 14.04.2016 р. до канцелярії суду клопотання, розгляд справи просив здійснити без участі представника позивача.

До суду з'явився представник відповідача, який проти задоволення заперечував, зважаючи на правомірність оскаржуваного наказу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судом встановлено, що наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області від 17.03.2016 р. № 32 «Про припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області» наказано припинити юридичну особу – Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області шляхом реорганізації – злиття з Одеським обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності.

Зазначений наказ був наданий до Одеської обласної організації Професійної спілки «Соціал» відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» для узгодження наказу, оскільки припиняється юридична особа – Управління ВД Фонду в Одеській області шляхом реорганізації.

Ознайомившись зі змістом наказу, профспілковий комітет не погодився із зазначеним наказом, про що складено протокол № 4 від 17.03.2016 р.

З огляду на матеріали справи, Одеську обласну організацію професійної спілки працівників соціального страхування та потерпілих від нещасних випадків і профзахворювань на виробництві України «Соціал», внесено до Книги обліку організаційних ланок профспілок (запис № 43 від 09.04.2003 р.) і на підставі Статуту організаційна ланка набула статусу юридичної особи.

Оскільки спірним наказом припиняється юридична особа, останній стосується умов роботи працівників, скорочення чисельності працівників тощо, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ необґрунтованим, а позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв’язку з наступним.

Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що останній прийнятий у відповідності до п.4, п.6 прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування», ст.ст. 104-107 ЦК України, ст.ст. 15, 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», згідно наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від 03.03.2016 р. № 169 «Про реорганізацію робочих органів виконавчої дирекції Фонду в Одеській області».

Згідно п.2 наказу від 17.03.2016 р. № 32 установлено, що юридична особа, що буде утворена в результаті злиття юридичних осіб, зазначених в п.1 цього наказу, є правонаступником Управління.

Відповідно до пп.5.3 п.5 наказу комісії з припинення Управління належить вжити заходи щодо попередження в установленому порядку працівників Управління про припинення шляхом злиття та забезпечити дотримання їх соціально-трудових гарантій у порядку, визначеному законодавством.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (далі - зміни в організації виробництва і праці).

Відповідно до статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Статтею 59 Господарського кодексу України передбачено, що припинення діяльності суб'єкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації - за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб - засновників суб'єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбачених законами, - за рішенням суду.

У разі злиття суб'єктів господарювання усі майнові права та обов'язки кожного з них переходять до суб'єкта господарювання, що утворений внаслідок злиття.

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

При реорганізації юридична особа також припиняється. Водночас, можливість для звільнення працівників у разі реорганізації підприємства, допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу.

Відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації (далі - підприємство) тощо.

Скорочення чисельності та скорочення штату - це різні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

Отже, при змінах в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган повинен додержуватися такого порядку дій:

1) якщо на підприємстві створена первинна профспілкова організація, власник або уповноважений ним орган має дотримуватися вимог частини третьої статті 22 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності". У разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Профспілки мають право вносити пропозиції органам державної влади, органам місцевого самоврядування, роботодавцям, їх об'єднанням про перенесення термінів, тимчасове припинення або скасування заходів, пов'язаних з вивільненням працівників, які є обов'язковими для розгляду. У випадку коли на підприємстві немає профспілки, зазначені питання бажано погоджувати з виборним представником від трудового колективу; слід отримати згоду від виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП, щодо кожного працівника, крім випадків, коли така згода не вимагається. Подання власника або уповноваженого ним органу розглядається в порядку, передбаченому статтею 43 КЗпП;

2) видати відповідний наказ про внесення змін в організацію виробництва і праці, в якому розкривається зміст цих змін, утворюються комісії з проведення ліквідації або реорганізації, яким доручається здійснити заходи, пов'язані з ліквідацією або реорганізацією підприємства;

3) скласти і затвердити в установленому порядку новий штатний розпис;

4) видати наказ, яким уповноважити відділ кадрів або інший відділ підприємства, на який покладено здійснення функції відділу кадрів (далі - відділ кадрів), провести необхідні заходи в зв'язку зі звільненням працівників (не пізніше ніж за два місяці до їх проведення), включаючи ознайомлення працівників з наказом під розпис та вручення письмового повідомлення про звільнення (Відділ кадрів повинен підготувати письмове повідомлення про можливе звільнення працівників та за два місяці до запланованого вивільнення персонально (під розпис) ознайомити кожного працівника з наказом про внесення змін в організацію виробництва і праці та вручити письмове повідомлення. Одночасно з попередженням пропонується працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Протягом двох місяців від дати попередження від працівників, істотні умови праці яких зміняться, доцільно отримати письмову заяву про згоду продовжувати роботу після зміни істотних умов праці або відмову від цього).

При цьому слід зазначити, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Власнику або уповноваженому ним органу слід пам'ятати, що працівники в будь-який час вправі змінити своє рішення: скасувати раніше дану згоду на продовження роботи, скасувати раніше заявлену відмову від продовження роботи.

Так, за загальним правилом встановленим частиною першою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.

З огляду на вищевикладене, реалізація пп.5.3 п.5 оскаржуваного наказу (вжиття заходів щодо попередження в установленому порядку працівників Управління про припинення шляхом злиття та забезпечити дотримання їх соціально-трудових гарантій у порядку, визначеному законодавством) є неможливою, адже в наказі не вказано про те, чи планується звільнення працівників у зв'язку з припиненням юридичної особи шляхом реорганізації. Як наслідок, завчасно (за три місяці) профспілковій організації не надано інформацію щодо намічуваних заходів (звільнень в цілому; кількість і категорії працівників, яких це може стосуватись; терміни проведення звільнень), у зв'язку із чим провести консультацію з профспілкою про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму, пом’якшення несприятливих наслідків буд-яких звільнень неможливо.

В п. 45 рішення ЄСПЛ у справі Національної профспілки бельгійської поліції від 27 жовтня 1975 року Суд зазначив, що серед способів реалізації передбаченого п.1 ст.11 Конвенції права міститься право членів профспілок бути заслуханими з питань, що стосуються їх інтересів.

В окремій думці судді Зекіа по цій справі останній підкреслив, що навряд чи можливо заперечувати, що право на участь в консультаціях, надане профспілковій організації, має велике значення. У цьому відношенні суддя розділяє в значній мірі, якщо не повністю, думку більшості Комісії, викладене у звіті від 27.05.1974 р. (п.76 in fine): «право на консультацію, і в більш широкому плані свобода укладати колективні договори, є важливим та суттєвим елементом у профспілковій діяльності у сфері застосування п.1 ст.11 Конвенції».

В свою чергу, більшість членів комісії виразило думку, що п.1 ст.11 Конвенції охоплює всі суттєві елементи діяльності профспілок, включаючи право на участь в консультаціях.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваного рішення суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов’язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» та якої не дотримався відповідач.

Сторони визнали метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так і міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися, серед інших, право працівників отримувати інформацію і консультації на підприємстві та брати участь у визначенні та поліпшенні умов праці та виробничого середовища на підприємстві (пп.21-22 частини І преамбули).

Україна взяла на себе зобов'язання вважати обов'язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: - пункти 1 (визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості), 2 (ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає), 3 (створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування), 4 (забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) статті 1 «Право на працю».

Також Україна визнала статтю 5 «Право на створення організацій», згідно якої з метою забезпечення здійснення або сприяння здійсненню свободи працівників і роботодавців створювати місцеві, національні або міжнародні організації для захисту своїх економічних і соціальних інтересів та вступати у такі організації, Сторони зобов'язуються, що національне законодавство жодним чином не обмежуватиме цю свободу та не використовуватиметься для її обмеження.

Крім того, обов’язок взято за статтею 6 «Право на укладання колективних договорів», згідно якої з метою забезпечення ефективного здійснення права на укладання колективних договорів сторони зобов'язуються: 1. сприяти проведенню спільних консультацій між працівниками та роботодавцями; 2. сприяти, коли це необхідно і доцільно, створенню механізму переговорів на добровільній основі між роботодавцями або організаціями роботодавців та організаціями працівників з метою регулювання умов праці за допомогою колективних договорів; 3. сприяти створенню та використанню належного механізму примирення та добровільного арбітражу для вирішення трудових спорів; а також визнають: 4. право працівників і роботодавців на колективні дії у випадках конфліктів інтересів, включаючи право на страйк, з урахуванням зобов'язань, які можуть випливати з раніше укладених колективних договорів.

Також обов’язок взято за статтею 21 «Право на інформацію та консультації», відповідно до якої з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників отримувати інформацію і консультації на підприємстві Сторони зобов'язуються вживати заходів або заохочувати заходи, які надають можливість працівникам або їхнім представникам згідно з національним законодавством і практикою:

a) отримувати регулярно або у належний час і у зрозумілий спосіб інформацію про економічний і фінансовий стан підприємства, на якому вони працюють, при тому розумінні, що деяку інформацію може бути заборонено для розголошення або віднесено до розряду конфіденційної, якщо її оприлюднення може завдати шкоди підприємству;

b) отримувати своєчасно консультації щодо запропонованих рішень, які можуть суттєво вплинути на інтереси працівників, особливо щодо тих рішень, які можуть серйозно впливати на наявність робочих місць на підприємстві.

Крім того, обов’язок взятий за статтею 29 «Право на інформацію та консультації під час колективного звільнення», відповідно до якої з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників отримувати інформацію та консультації у випадках колективного звільнення Сторони зобов'язуються забезпечити, щоб роботодавці до такого колективного звільнення завчасно інформували і консультували представників працівників щодо шляхів і засобів запобігання колективному звільненню або обмеження кількості звільнюваних осіб і пом'якшення наслідків звільнення, наприклад шляхом вжиття соціальних заходів, спрямованих, зокрема, на надання відповідним працівникам допомоги у працевлаштуванні або перепідготовці.

Здебільшого положення Європейської соціальної хартії (переглянутої) відповідають вимогам положень конвенцій МОП, у решті випадків – поліпшують їх зміст або врегульовують питання, неврегульовані названими конвенціями.

Слід наголосити, що права і свободи, закріплені в документах, які мають статус міжнародно-правових договорів, є частиною національного законодавства України. Зазначене проголошено частиною першою статті 9 Конституції України, відповідно до якої чинні міжнародні договори, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Отже неможливість провести консультації з профспілковим органом про намічувані заходи щодо звільнень, пов’язаних з припиненням юридичної особи шляхом реорганізації утворює недотримання відповідачем ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» при прийнятті оскаржуваного наказу, що є самостійною підставою для його скасування.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 81 Цивільного кодексу України.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів, визначає Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 р. N 1074.

За приписами вищевказаного Порядку № 1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (п.4, п.5 цього Порядку).

Згідно пп.3 п.6 Порядку № 1074 права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.

Майнові права та обов'язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом (п.7 Порядку № 1074).

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов'язки якого переходять його правонаступникам (п.8 Порядку № 1074).

Згідно п.п.10, 11 Порядку № 1074 забезпечення здійснення заходів, пов'язаних з провадженням діяльності утвореним органом виконавчої влади, покладається на його керівника. Керівник утвореного органу виконавчої влади забезпечує здійснення заходів, пов'язаних з: 1) державною реєстрацією такого органу; 2) підготовкою: проекту положення про зазначений орган; пропозицій щодо встановлення граничної чисельності працівників такого органу; 3) затвердженням відповідно до закону структури та штатного розпису апарату даного органу і кошторису; 4) вирішенням інших питань відповідно до законодавства.

Відповідно до п.21 Порядку № 1074 голова комісії: 1) затверджує у семиденний строк після утворення комісії план заходів, пов'язаних з реорганізацією або ліквідацією органу виконавчої влади або територіального органу, та кошторис витрат, пов'язаних з роботою комісії; 2) утворює комісію з інвентаризації майна органу виконавчої влади або територіального органу; 3) визначає у разі потреби з числа членів комісії уповноваженого представника, який представляє на підставі його доручення комісію у відповідних підприємствах, установах та організаціях; 4) забезпечує дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільняє працівників і забезпечує своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази та підписує необхідні документи; 5) подає державному реєстраторові в установленому законодавством порядку документи, необхідні для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про припинення органу виконавчої влади або територіального органу; 6) звертається до органу державної податкової служби та органу Пенсійного фонду України з метою одержання відповідно довідки про відсутність заборгованості із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) та довідки про відсутність заборгованості; 7) затверджує передавальний акт чи розподільчий або ліквідаційний баланс.

Вищеозначені приписи законодавства дозволяють дійти висновку, що істотною ознакою, яка відрізняє реорганізацію юридичної особи від її ліквідації, є саме наявність юридичної особи-правонаступника, до якої переходять майно, права та обов’язки юридичної особи, що реорганізується, про що аргументовано вказав позивач у позові. Проте позивач помилково послався на норми матеріального права, якими врегульовано порядок припинення юридичних осіб приватного права, у зв'язку із чим ці доводи суд відхиляє.

В той же час, суд враховує, що в спірному наказі відсутні будь-які відомості щодо юридичної особи-правонаступника, до якої переходитиме майно, особові справи потерпілих на виробництві та страхувальників, інші права та обов’язки Управління, що припиняється шляхом злиття з Одеським обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Фактично, прийнявши оскаржуваний наказ, відповідач залишив поза увагою встановлений законодавством порядок дій, який полягає у синтетичному застосуванні положень низки актів матеріального права, у т.ч. Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», чим порушив права та інтереси членів профспілкового органу – співробітників Управління.

З огляду на вирішальні чинники правовідносин та характер спору, беручи до уваги сукупність вищевикладених обставин суду залишається лише підсумувати, що оскаржуваний наказ від 17.03.2016 р. № 32 не відповідає принципам адміністративної процедури, критерії якої закріплені в ст.2 КАС України, зокрема останній прийнятий без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) і без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та з порушенням законодавчо встановленого способу.

Суд зазначає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний приймати рішення, а дії - вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх, дотримуючись встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Слід зазначити, що деякі із встановлених ст.162 КАС України способів захисту порушеного права носять обмежений характер і не можуть бути застосовані при виникненні будь-якого спору у сфері публічних правовідносин. Так, вимога про визнання нечинним акта може стосуватися лише нормативно-правового акта, а про визнання протиправним – індивідуального акта. Нечинним нормативно-правовий акт стає з дати набрання відповідним рішенням суду законної сили, а протиправність індивідуального акта виникає, у разі набрання рішенням суду про задоволення адміністративного позову законної сили, з моменту прийняття такого акта суб’єктом владних повноважень (вчинення дії або бездіяльності). Вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування) індивідуальних актів не містять різних способів захисту, а є одним і тим же способом, сформульованим у різних словесних формах.

Звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб’єктів владних повноважень.

Правову позицію щодо можливості обрання самим судом іншого способу захисту порушеного права позивача, у разі, якщо позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, підтримано Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України і у постанові від 20 квітня 2010 року за результатами перегляду за винятковими обставинами справи за позовом спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», приватної фірми «Орнатус» про зобов’язання вчинити певні дії. Зокрема, в зазначеній постанові Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України вказала, що суд, пославшись на обрання позивачем неправильного способу захисту публічних інтересів держави, не врахував, що правила частини 3 статті 105 КАС України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного з’ясування всіх обставин у справі зобов’язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З урахуванням викладеного, за результатами з’ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

На підставі положень ч.2,3 ст.162 КАС України суд вважає за необхідне винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась за судовим захистом.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Одеської обласної організації Професійної спілки працівників соціального страхування та потерпілих від нещасних випадків і профзахворювань на виробництві України «Соціал» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області від 17.03.2016 р. № 32 «Про припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк