Справа № 802/320/16-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 квітня 2016 р. Справа № 802/320/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

за участі секретаря судового засідання: Щербацької О.С.

позивача: ОСОБА_1

представників сторін:

відповідача: Зонік С.І.

третьої особи: Горецького Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Національна поліція України у Вінницькій області

про: стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) до управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - УДАІ УМВС у Вінницькій області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Національна поліція України у Вінницькій області про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що на підставі наказу начальника УМВС у Вінницькій області № 163 о/с від 05 листопада 2016 року останнього звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 "а" (за віком) та нарахована одноразова вихідна допомога при звільненні в сумі 50409 грн. 98 коп. Однак, станом на момент звернення до суду одноразова вихідна допомога при звільненні в сумі 50409 грн. 98 коп. не виплачена. Також, позивач вважає, що у зв'язку з не проведенням з ним на день звільнення фактичного розрахунку, у відповідача виник обов'язок щодо виплати йому середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.

В судовому засіданні позивач адміністративний позов просив задовольнити в частині стягнення невиплаченої одноразової вихідної допомоги при звільненні в сумі 50409 грн. 98 коп.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні адміністративного позову. Однак, погодилась з тим, що ОСОБА_1 невиплачена одноразова вихідна допомога при звільненні в сумі 50409 грн. 98 коп. у зв'язку з відсутністю коштів та зазначила, що по мірі надходження коштів останньому буде виплачена одноразова вихідна допомога при звільненні.

Представник третьої особи у судовому засіданні при вирішенні адміністративного позову поклався на розсуд суду.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову з урахуванням наступного.

З 05 лютого 1990 року по 05 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

05 листопада 2015 року на підставі наказу начальника УМВС у Вінницькій області № 163 о/с від 05 листопада 2016 року останнього звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 "а" (за віком) (а.с. 7).

Відповідно до довідки управління МВС України у Вінницькій області № 9/109 від 12 лютого 2016 року ОСОБА_1 була нарахована вихідна допомога при звільненні в сумі 50409 грн. 98 коп. (а.с. 8).

У зв'язку з невиплатою одноразової вихідної допомоги ОСОБА_1 звернувся на урядову гарячу лінію зі скаргою на грубе порушення відповідачем трудового законодавства та його прав.

Листом від 12 лютого 2016 року управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області повідомило ОСОБА_1, що кошти, які необхідні для виплати вихідної допомоги, компенсації відпусток звільненим працівникам на розрахункові рахунки УДАІ УМВС не надійшли (а.с. 9).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд враховує наступне.

Правовідносини, пов'язані з проходженням та звільненням з посад публічної служби органів внутрішніх справ, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України "Про міліцію", Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (зі змінами та доповненнями), Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС України № 499 від 31 грудня 2007 року .

Відповідно до статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Зазначена норма кореспондується з п. 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" № 393 від 17 липня 1992 року, відповідно до якого військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Здійснюючи розрахунок суми вихідної допомоги при звільненні відповідач нарахував ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 50409 грн. 98 коп.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не ставить під сумнів та не оспорює правильність визначення розміру вказаної грошової допомоги.

Однак суд зазначає, що реалізація права особи на отримання одноразової грошової допомоги при звільнені є безумовною та не може ставитись у залежність від бюджетного фінансування, якщо таке право гарантоване державою і закріплене у законодавчих актах.

Згідно із ст. 8 КАС України при вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у Рішенні від 08 лисопада 2005 року (заява № 63134/00) у справі "Кечко проти України" звернув увагу на те, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з бюджету. Держава може вводити, припиняти або закінчувати виплату цих надбавок. Проте, якщо правове положення, що діє, передбачає виплату певних надбавок, і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, поки відповідне положення є таким, що діє (пункт 23 Рішення Суду). Одночасно Європейський Суд з прав людини не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність засобів як на причину невиконання своїх зобов'язань (пункт 26 Рішення Суду).

Аналогічна позиція наведена і в Рішенні Європейського суду з прав людини від 07 травня 2002 року у справі "Бурдов проти Росії".

Такий підхід узгоджується і з практикою Конституційного Суду України, відповідно до якої законодавство, що визначає фінансові зобов'язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

Зокрема, у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України дійшов висновку, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов'язань утверджується сутність держави як соціальної і правової. Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов'язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 27.11.2008 року № 26-рп/2008).

Отже, вирішальне значення для висновку суду про наявність у особи певного права, а у держави - відповідного фінансового зобов'язання відіграє не закон про Державний бюджет та похідні від нього акти (бюджетний розпис, кошторис тощо), а нормативно-правовий акт, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що невиплачена ОСОБА_1 одноразова вихідна допомога при звільненні в сумі 50409 грн. 98 коп. підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до приписів ч.1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, оскільки, середній заробіток за час затримки розрахунку не є заробітною платою, тобто оплатою його праці, та не є виплатою, яка була йому нарахована, але не виплачена, тому позовна вимога про зобов'язання відповідача нарахувати середній заробіток за весь час затримки в сумі 18480 грн. 88 коп. не підлягає задоволенню.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_1, а саме в частині стягнення на його користь з відповідача одноразової грошової (вихідної) допомоги при звільненні в сумі 50409 грн. 98 коп.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) 50409 (п'ятдесят тисяч чотириста дев'ять) гривень 98 копійок одноразової грошової (вихідної) допомоги при звільненні.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Мультян Марина Бондівна