Справа № 826/22405/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 квітня 2016 року № 826/22405/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., cуддів: Келеберди В.І., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Сирії ОСОБА_2
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирії ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 507-15 від 12.08.2015 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в адміністративному позові, зокрема зазначив про порушення, допущені Державною міграційною службою України, під час винесення спірного рішення, положень Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та не прийняття відповідачем до уваги фактів серйозної загрози життю позивача. При цьому, представник позивача вважає, що Державна міграційна служба України не вчинила всіх необхідних дій для детального встановлення причин та підстав оформлення позивачем документів для вирішення питання щодо визнання його в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, оскільки в Сирії, де народився позивач, йде війна між урядом та озброєним населенням. Він мешканець міста Хама, вказує, що не може повернутись через проблеми політичного характеру, а саме через військовий стан в країні, а також через те, що під час громадянської війни як лікар допомагав повстанцям.

Крім того, представник позивача та третьої особи звертав увагу суду на відсутність у повідомленні про прийняття Державною міграційною службою України рішення № 507-15 від 12.08.2015 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чіткого посилання на причини відмови в наданні статуту біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши, що управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві дослідило усі обставини справи позивача і дійшло висновку, що позивач не був членом політичних партій, не виступав проти або за правлячий уряд Сирії, не піддавався переслідуванням за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства або належності до певної соціальної групи, про що свідчать твердження, викладені в анкеті та під час проведення співбесіди. Крім того вказав, що позивач тривалий час мешкав на території Лівану, де був працевлаштований, а згодом легально і на території Російської Федерації. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства здійснював розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Сирії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Сирії, в м. Хама, одружений, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (суніт). Сирію залишив 19.09.2012, виїхавши легально автомобілем в Ліван.

На територію України позивач прибув нелегально у вересні 2014 року з території Криму. Документ, який посвідчує особу, - паспорт громадянина Сирії, НОМЕР_1. Освіта - вища, спеціальність - лікар. До міграційних служб України та інших країн не звертався.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління ДМС країни в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною свого виїзду з території Сирійської Арабської Республіки заявник вказав побоювання за власне життя через військовий стан в країні, оскільки під час громадянської війни як лікар допомагав повстанцям.

У заяві-анкеті від 09.10.2014 позивач вказав, що його життя в небезпеці через військову ситуацію в країні та стан громадянської війни. З 2011 року він допомагав повстанцям у своєму селі, проте коли про це дізнались, то до нього почали приходити представники уряду, які розшукували докази його праці, голова села йому погрожував та вказав про необхідність припинення співпраці з опозиціонерами, тому позивач він змушений був тікати.

Крім того, судом встановлено, що після виїзду з Сирії 19.09.2012 позивач до 09.11.2013 мешкав та працював лікарем у Лівані. Мешкаючи протягом більш ніж року у Лівані іноземець працював лікарем в двох лікарнях, як у державній, лікуючи сирійських біженців на прикордонній території Сирії та Лівану, так і в приватній клініці. Після виїзду з Лівану 09.11.2013-01.05.2014 позивач легально мешкав на території Російської Федерації, оскільки дружина заявника є громадянкою Російської Федерації.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду України також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В судовому засіданні представником позивача не доведено перед судом наявність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття послугували висновки, зроблені при перевірці заяви позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві, а саме те, що з інформації, наданої позивачем, не вдалося встановити підстав, які б дали змогу вважати, що він переслідується в Сирії за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Судом також встановлено, що побоювання позивача щодо переслідувань є його власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пункту четвертого частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

До того ж, судом встановлено, що позивач до приїзду в Україну перебував на території третьої безпечної країни, а саме на території Лівану та на території Російської Федерації (6 місяців). За час перебування на територіях названих країн громадянин Сирії ОСОБА_2 не звертався за захистом до компетентних органів, хоча і мав реальну можливість.

Абзац 6 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" також встановлює, що статус біженця, або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Частина 22 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дає визначення терміну "Третя безпечна країна" - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту...".

Таким чином, цілком очевидно, що у разі, якщо побоювання позивача дійсно мали суттєвий характер, то він неодмінно звернувся б за захистом, ще перебуваючи на території Лівану або Російської Федерації, де він не був ізольований від цієї можливості, оскільки міг вільно пересуватись по територіях зазначених держав.

Вищевикладене дає можливість зробити висновки, що позивач насправді має на меті не отримати захист від можливих переслідувань чи погроз в країні її постійного проживання, а лише отримати можливість легалізуватися на території України і цим самим досягнути своїх цілей.

Також, суд вважає, що твердження позивача щодо загрози його життю через допомогу опозиціонерам ґрунтується на суб'єктивному баченні вказаної обставини, належним чином суду не доведено. Доказів переслідування або побоювань переслідування з боку військових або інших осіб громадянин Сирії ОСОБА_2 не надав.

Отже, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що за конвенційними ознаками, а саме загрозою переслідування і за належністю до групи осіб з певними релігійними переконаннями, у випадку повернення в Сирію позивачу не загрожує небезпека. Позивач не зазнав переслідувань за жодною з конвенційних ознак.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, вимоги статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що відповідачем, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано належну оцінку та досліджено інформацію по країні його походження.

На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається. Водночас, посилання позивача про порушення відповідачем чинного законодавства під час розгляду його особистої справи та прийняття оскаржуваного рішення, - підтвердження не знайшли.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а тому відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді В.І. Келеберда

А.В. Літвінова