Справа № 826/12276/15
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Желтобрюх І.Л.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Мамчура Я.С.,

Шостака О.О.,

при секретарі: Вітковській К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києва апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області та просив визнати протиправною та скасувати постанову старшого оперуповноваженого відділу захисту національної державності Служби безпеки України в Київській області Подейко В.С. від 24 січня 2013 року №196, затверджену начальником Управління СБ України в Київській області С. Качуровським, про заборону в'їзду громадянину Узбекистану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Україну строком на 5 років.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені ним в оскаржуваній постанові, не відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи заявлений спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що 24 січня 2013 року старшим оперуповноваженим відділу захисту національної державності Служби безпеки України в Київській області Подейко В.С. прийнято постанову №196, затверджену начальником Управління СБ України в Київській області С. Качуровським про заборону в'їзду громадянину Узбекистану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Україну строком на 5 років.

Та, визнавши доведеним факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачена заборона в'їзду в Україну, дійшов висновку, що відповідачем правомірно прийняте рішення про таку заборону, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Правове регулювання спірних правовідносин визначене положеннями Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI) та Інструкцією про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Служби безпеки України від 01 червня 2009 року №344 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2009 року за №785/16801 (далі - Інструкція).

Згідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1, пункту 4 статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України» СБУ є державним правоохоронним органом спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, і зобов'язана здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України.

Згідно зі ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 13 Закону №3773-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні.

За наявності вищенаведених підстав відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України. Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Служби безпеки України від 01 червня 2009 року №344 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2009 року за №785/16801, рішення про заборону в'їзду в Україну особі приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України.

Згідно п. 8 Інструкції перший примірник затвердженої постанови та довідка зберігаються в підрозділі органу, який виніс постанову. Другий примірник постанови, завірений гербовою печаткою, направляється в ДКР. Направлення Державній прикордонній службі України доручення щодо заборони в'їзду в Україну особи забезпечується ДКР відповідно до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року №280.

В матеріалах справи міститься лише не посвідчена належним чином світлокопія оскаржуваної постанови старшого оперуповноваженого відділу захисту національної державності Служби безпеки України в Київській області Подейко В.С. від 24 січня 2013 року №196, частина відомостей з якої вилучена через належність до інформації з обмеженим доступом.

З метою з'ясування до якого ступеня секретності відноситься вилучена інформація, та, відповідно, встановити наявність чи відсутність повноважень колегії суддів на розгляд даної справи, до Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області було направлено судовий запит від 31.03.2016 №02.3-13/1851, яким зобов'язано надати оригінал постанови старшого оперуповноваженого відділу захисту національної державності Служби безпеки України в Київській області Подейко В.С. від 24 січня 2013 року №196 для огляду в судове засідання та належним чином посвідчену копію для долучення до матеріалів справи.

У відповідь на вищеозначений судовий запит, відповідачем було повідомлено, що у грудні 2013 - лютому 2014 років, на підставі вказівки тогочасного Голови СБУ певну документацію, в т.ч. і оскаржувану постанову, було знищено, а тому на сьогодні вона фізично не існує.

Частиною 3 статті 11 КАС України передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, визначення обсягу і змісту позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень ст. 159 КАС України, обґрунтованим судом рішенням є те, яке ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, на переконання колегії суддів, не може бути предметом розгляду справи рішення суб'єкта владних повноважень, яке не існує на час розгляду справи фізично, оскільки в такому випадку суд позбавлений можливості надати йому правову оцінку.

Способи захисту порушеного права, встановлені статтями 105, 162 КАС України, не є вичерпними.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач був обізнаний про вказані обставини, попри це просить у позовній заяві визнати протиправною та скасувати постанову старшого оперуповноваженого відділу захисту національної державності Служби безпеки України в Київській області Подейко В.С. від 24 січня 2013 року №196, яка на час розгляду справи судом не існує фізично, що унеможливлює застосування ст.ст. 105, 162 КАС України, як і визначення іншого належного способу захисту судом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Однак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що мотиви з яких суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що є підставою до зміни оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст.160, 167, 195, 198, 201, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 12 квітня 2016 року.

Головуючий суддя Желтобрюх І.Л.

Судді: Шостак О.О.

Мамчур Я.С