Справа № 823/33/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/33/16 Головуючий у 1-й інстанції: Орленко В.І. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

12 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до прокуратури Черкаської області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури Черкаської області (далі - Відповідач, Прокуратура) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ в.о. прокурора Черкаської області від 14.12.2015 року №751к про звільнення з посади прокурора Звенигородської міжрайонної прокуратури;

- поновити на посаді аналогічній із посадою, з якої Позивача звільнено, та яка існує на даний момент, а саме на посаді прокурора Звенигородської місцевої прокуратури;

- стягнення з роботодавця заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 03.02.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що норми Кодексу законів про працю України поширюються на спірні правовідносини виключно у частині, яка не врегульована або не суперечить положенням Закону України «Про прокуратуру», а оскільки оскаржуваний наказ прийнятий у межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним законодавством, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Наголошує на безпідставності висновків Черкаського окружного адміністративного суду щодо встановлення ст. 60 Закону України «Про прокуратуру» спеціального порядку звільнення прокурорів, а також непоширення на спірні правовідносини положень КЗпП України. Зазначає про безпідставність твердження суду про підписання наказу уповноваженою на те особою на підставі акту, який не зареєстрований у встановленому порядку у Міністерстві юстиції України.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач працював на посаді прокурора Звенигородської міжрайонної прокуратури (т. 1 а.с. 28).

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №95ш приписано виключити штатний розпис, зокрема, Звенигородської міжрайонної прокуратури (т. 1 а.с. 24).

У відповідності до ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_2 попереджено 25.09.2015 року про звільнення із займаної посади у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») (т. 1 а.с. 133).

Наказом в.о. прокурора Черкаської області від 14.12.2015 року №751к ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади з 14.12.2015 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури, в якому він обіймає посаду, та скороченням кількості прокурорів прокуратури Черкаської області (т. 1 а.с. 19).

Наказом прокурора Черкаської області від 21.12.2015 року №810к внесено зміни до наказу від 14.12.2015 року №751к щодо підстав звільнення ОСОБА_2 та викладено останній у наступній редакції: «звільнити юриста 1 класу ОСОБА_2 з посади прокурора Звенигородської міжрайонної прокуратури з 14 грудня 2015 року у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органів прокуратури Черкаської області (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Вважаючи своє звільнення таким, що суперечить чинному законодавству, Позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України, а також ст. ст. 7, 10, 11, 31, 51, 60 та п. 5-1 перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», а також затвердженого наказом Генерального прокурора України від 20.07.2015 року №98 Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, прийшов до висновку, що при винесенні оскаржуваного наказу Відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним спеціальним законодавством, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» (далі - Закон), який набрав чинності 15.07.2015 року крім пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу ХІІІ цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; статей 21, 28-38, 42, 44-50, 62-63, 65-79 цього Закону, які набирають чинності 15 квітня 2016 року; статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15 грудня 2015 року.

Із набранням чинності даним Законом була змінена система органів прокуратури України.

Так, у статті 7 Закону визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

У додатку до вказаного Закону наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15.12.2015 року.

Окрім зміни системи органів прокуратури України, Законом було запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу.

Так, приписами ст. 28 Закону встановлено, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону.

Як було зазначено вище, наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №95ш у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, виключено у штатному розпису прокуратури Черкаської області ряд міських, районних, міжрайонних прокуратур та встановлено п'ять місцевих прокуратур, у тому числі Звенигородську місцеву прокуратуру, під територіальну юрисдикцію якої підпадають Звенигородський, Катеринопільській, Корсунь-Шевченківський, Лисянський та Тальнівській райони.

У штатному розписі місцевих прокуратур Чернігівської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України встановлено 234 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, з них для Звенигородської місцевої прокуратури - 36 штатних одиниць, в тому числі 21 штатних одиниць на посади прокурорів Звенигородської місцевої прокуратури.

Водночас, для Звенигородської міськрайонної прокуратури, прокуратур Катеринопільського, Корсунь-Шевченківського, Лисянського та Тальнівського районів, які 15.12.2015 року реорганізувалися шляхом злиття в Звенигородську місцеву прокуратуру, наказом Генерального прокурора України від 08.10.2012 року № 144ш (з наступними змінами) було передбачено 31 штатну одиницю на посади прокурорів вказаних прокуратур (т. 1 а.с. 213-214). Таким чином, в результаті реорганізації мало бути вивільнено 10 прокурорів вищезазначених прокуратур.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. А згідно положенням ч. 3 цієї ж статті одночасно із попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Як було встановлено раніше та вірно підкреслено судом першої інстанції, 25.09.2015 року Позивача на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України було ознайомлено із попередженням про звільнення (т. 1 а.с. 133). При цьому судовою колегією враховується, що зі змісту вказаного попередження випливає, що Відповідач вказав Позивачу на його можливе, а не обов'язкове (безальтернативне), наступне звільнення у зв'язку з скороченням посад та ліквідацією Звенигородської міжрайонної прокуратури, з 14.12.2015 року, яке відбудеться за наявності зазначених вище умов.

Наведене фактично свідчить про те, що Позивачу була запропонована інша посада в новоутвореній місцевій прокуратурі, обійняти яку останній мав можливість лише за результатами об'єктивного оцінювання, яке буде проводитись незалежним органом, який із цією метою буде утворено.

У пп. «в» пп. 1 п. 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 п. 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Тобто прокурори, які працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, в разі успішного проходження ними тестування будуть призначені на посади у новоутворених місцевих прокуратурах.

Так, на виконання вимог п. 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру», з метою кадрового наповнення місцевих прокуратур, Генеральним прокурором України видано наказ №98 від 20.07.2015 року «Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах» (далі - Порядок №98).

При цьому судова колегія наголошує на безпідставності твердження Апелянта про те, що Порядок №98 не зареєстрований Міністерством юстиції України як нормативний акт, оскільки, як вірно встановлено судом, на офіційному веб-сайті Верховної Ради України «Законодавство України» вказано, що Порядок №98 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 року за № 928/27373.

Відповідно до п. 1.2 Порядку №98 на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Пунктом 1.4 Порядку №98 визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Тобто, Позивач згідно умов вказаного Порядку могла претендувати тільки на посаду в Звенигородській місцевій прокуратурі.

У попередженні про можливе звільнення до ОСОБА_2 доведена інформація про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, а відтак останній повідомлений, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру за умови успішного проходження тестування.

Відповідно до п. 3.16 Порядку №98 на підставі відомостей про результати тестування, робоча група регіонального центру формує рейтинговий список, форма якого наведена у додатку 2 Порядку, по кожній місцевій прокуратурі окремо.

Рейтинговий список кандидатів оприлюднюється на офіційному веб-сайті відповідної регіональної прокуратури після закінчення тестування (п. 3.18 Порядку №98). Рішення щодо результатів тестування може бути оскаржене до робочої групи, а рішення робочої групи може бути оскаржене до суду (п. п. 8.1 - 8.7 Порядку №98).

Як вірно встановлений судом першої інстанції, Позивачем 28.07.2015 року було подано заяву для участі у тестуванні (т. 1 а.с. 27). При цьому зі змісту рейтингового списку Звенигородської місцевої прокуратури Черкаської області (т. 1 а.с. 30-31) випливає, що ОСОБА_2 за результатами тестування на заміщення посад прокурорів у Звенигородській місцевій прокуратурі Черкаської області зайняв 28 позицію із загальним підсумковим балом 63,0.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що Позивач результати такого тестування не оскаржував.

Як уже зазначалося вище, відповідно до наказу Генерального прокурора України №97ш від 23.09.2015 року, штатна чисельність прокурорів Звенигородської місцевої прокуратури становить 21 одиниця.

Тобто, призначення на посади прокурорів Звенигородської місцевої прокуратури Черкаської області здійснювалось в межах визначеної штатної чисельності (21 посад) за результатами проходження кандидатами успішного тестування відповідно до сформованого рейтингу.

Згідно п. 9.5 Порядку №98 керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює в прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількості штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

При цьому, судовою колегією наголошується, що в силу приписів ст. 28 Закону добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється виключно на конкурсних засадах.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Позивач займав 28-е місце у рейтинговому списку, яке не надає права претендувати на одну із посад в Звенигородської місцевої прокуратури, Відповідач був позбавлений правових підстав на призначення ОСОБА_2 на відповідну посаду за результати неуспішного проходження Позивачем тестування.

Відтак, оскільки і Законом, і Порядком №98 визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування, її невиконання позбавило Позивача можливості бути працевлаштованим на посаді прокурора у новоутвореній місцевій прокуратурі.

При цьому можливостей залишення Позивача на посаді прокурора Звенигородської міжрайонної прокуратури після 15.12.2015 року не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Черкаської області із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України № 95ш від 23.09.2015 року, а самі прокуратури припинили свою діяльність як суб'єкти владних повноважень.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону прокурор звільняється з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Таким чином судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки орган прокуратури в якому працював Позивач реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з неуспішним проходженням тестування, звільнення ОСОБА_2 із займаної посади ґрунтується на вимогах закону.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що приписи п. 1 ч. 1 ст. 16 Закону визначають, що незалежність прокурора забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

При цьому прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

З наведеного випливає, що саме Законом України «Про прокуратуру» передбачаються підстави для припинення повноважень прокурора, а відтак норми останнього в частині, зокрема, звільнення прокурора є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів.

Аналогічна позиція, поряд з іншим, випливає зі змісту абз. 4 п. 1.2 листа Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року №753/11/13-10, в якому зазначено, що правовідносини, що виникають при звільненні публічного службовця у зв'язку зі скороченням штатів юридичної особи, за наявності спеціального законодавства, регулюється останнім. Крім того, наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Посилання Апелянта на безпідставність незастосування Відповідачем п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України при винесенні оскаржуваного наказу судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, приписи Закону, будучи спеціальними нормами, що регулюють спірні правовідносини, прямо передбачають таку підставу для звільнення прокурора з посади як скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, у зв'язку з чим колегія суддів повністю погоджується з позицією суду першої інстанції про відповідність визначених у наказі від 14.12.2015 року №751к підстав для звільнення Позивача із займаної посади вимогам чинного законодавства. З урахуванням наведеного твердження Апелянта про те, що оскаржуваний наказ приведений у відповідність до вимог чинного законодавства лише після внесення до нього змін наказом від 21.12.2015 року №801к, є помилковим.

Оцінюючи висновок суду першої інстанції про безпідставність твердження Позивача щодо порушення Прокуратурою порядку звільнення ОСОБА_2 з посади, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 60 Закону прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Приписи ч. ч. 1, 3 ст. 62 Закону закріплюють, що подання про звільнення прокурора з посади вноситься Вищою радою юстиції або Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів у визначених законом випадках.

Прийняття рішення про звільнення прокурора з посади здійснюється особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, виключно на підставі та в межах подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів чи Вищої ради юстиції.

Однак, як вірно підкреслив суд першої інстанції, відповідно до пп. 5-1 п. 4 Перехідних положень Закону до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону (які набирають чинності 15.12.2015 року) прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Відтак, Апелянт, зазначаючи про те, що особливий порядок звільнення прокурора, передбачений ст. 60 Закону, не застосовується до 15.12.2015 року, не врахував, що вказаний порядок не застосовується в частині звільнення виключно на підставі та в межах подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів чи Вищої ради юстиції, у той час як відповідне рішення уповноважена особа вправі приймати тимчасово без такого подання.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що Прокуратура, приймаючи оскаржуваний наказ, діяла у межах повноважень, у відповідності та у спосіб, передбачені чинним законодавством, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, твердження ОСОБА_2 про те, що оскаржуваний наказ підписано неуповноваженою на те особою, судовою колегією відхиляється з огляду на таке.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону визначено, що керівник регіональної прокуратури призначає на посади та звільняє з посад прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку.

При цьому згідно ч. 3 ст. 11 Закону у разі відсутності керівника регіональної прокуратури його повноваження здійснює перший заступник керівника регіональної прокуратури, а в разі його відсутності - один із заступників керівника регіональної прокуратури.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 51 Закону керівник регіональної прокуратури приймає рішення про звільнення прокурора з посади - щодо прокурорів відповідної регіональної прокуратури та прокурорів місцевих прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.

З урахуванням наведеного підписання наказу від 14.12.2015 року №751к виконуючим обов'язки Прокуратури є обґрунтованим та відповідає вимогам Закону.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 165, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до прокуратури Черкаської області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.