Справа № ы810/5668/15
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № ы810/5668/15 Головуючий у 1-й інстанції: Терлицька О.О. Суддя-доповідач: Коротких А. Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

07 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Коротких А.Ю.,

суддів: Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі: Козуб А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Київського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції (за текстом апеляційної скарги). Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції були неповно з'ясовані всі обставини, що мали суттєве значення для вирішення справи та допущені порушення норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 березня 2009 року позивач звернулась до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №331-09 від 01 червня 2009 року ОСОБА_1 надано статус біженця за політичні переконання.

12 лютого 2015 року на адресу Департаменту у справах громадянства біженців та іноземців Державної міграційної служби України надійшло клопотання Державної прикордонної служби України від 09 лютого 2015 року №51/280 про те, що Одеським прикордонним загоном Південного регіонального управління Адміністрації ДПС отримано інформацію, що ОСОБА_1 виїжджав до Афганістану транзитом через Туреччину та, перебуваючи в Афганістані певний час, повернувся до України, що підтверджується витягом з бази даних авіакомпаній. На підставі вказаного відповідач дійшов висновку, що позивач добровільно скористався захистом країни громадянської належності, за межами якої перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Враховуючи вищезазначені обставини, 30 липня 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення № 404-15 від 30 липня 2015 року про втрату ОСОБА_1 статусу біженця.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом абз. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон України № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені ст. 11 Закону України № 3671-VI.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України № 3671-VI уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 Закону України № 3671-VI у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

Таким чином, рішення про втрату статусу біженця повинно прийматись центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (Державною міграційною службою України), на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів. Тобто, при прийнятті вказаного рішення підлягає перевірці обґрунтованість відповідного подання та наявність передбачених ч. 1 ст. 11 Закону України № 3671-VI підстав втрати статусу біженця.

Як вбачається з оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України прийняла рішення № 404-15 від 30 липня 2015 року, як на правову підставу для його прийняття, відповідач посилається на п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України № 3671-VI, стверджуючи, що позивач добровільно скористався захистом країни громадянської належності (підданства).

Згідно з п.125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, підставою для висновку про наявність підстав втрати позивачем статусу біженця став виключно факт відвідування позивачем країни громадянської належності. Позивач стверджує, що відвідував м. Пешивар (Пакистан) у зв'язку із сімейними обставинами (хвороба матері), що підтверджується наявним в матеріалах справи листом-запрошенням.

У той же час, відповідачем не надано жодних доказів на спростування наявності у позивача особистих (сімейних) причин для відвідування країни походження, так само як і наведених вище обставин, які б підтверджували намір скористатися захистом країни походження та фактичне надання такого захисту.

Крім того, згідно з п. 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, застосування положення про добровільне повернення (згідно Керівництва - поселення) передбачає наявність конкретної мети такого повернення - для подальшого проживання в країні громадянської належності. Відповідних обставин у даній справі не встановлено.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для прийняття рішення про позбавлення позивача статусу біженця, адже дане рішення є необґрунтованим, прийнятим без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких воно спрямоване, а також прийнятим без урахування права особи на участь у процесі його прийняття.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, у відповідності до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку, визначеному ст. 254 КАС України, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н.М.

Повний текст виготовлено: 11 квітня 2016 року.

Головуючий суддя Коротких А. Ю.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.