Справа № 2а-16059/11/2670
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представника позивача - Трута Д.В.,

представника другого відповідача - Шипілової С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфред С. Топфер Інтернешенал (Україна)» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві, Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, за апеляційною скаргою Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 вересня 2015 року,

У с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Альферд С. Топфер Інтернешенал (Україна)», перейменоване у Товариство з обмеженою відповідальністю «АДМ Трейдінг Україна», звернулось у суд із позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві, Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04 квітня 2011 року №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 липня 2012 року відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2012 року скасоване вказане рішення місцевого суду та ухвалено нове, яким позов задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 квітня 2015 року скасовано рішення судів попередніх інстанції, а справу направлено на новий розгляду до місцевого суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 вересня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, другий відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні обставини, які ставили б під сумнів реальність господарських операцій позивача із контрагентами, зазначеними в акті податкової перевірки, і що право позивача на бюджетне відшкодування не може ставитись у залежність від порушення його останніми правил декларування податкових зобов'язань.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що Державною податкової інспекцією у Шевченківському районі м. Києва Державної податкової адміністрації України, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві, проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за жовтень 2010 року, яка виникла за рахунок від'ємного значення з цього податку, що декларувалась за вересень 2010 року, за підсумками якої складено акт від 17 січня 2011 року №6/07-214/20027449 та виявлено порушення пункту 1.8 статті 1, підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту 7.7.2 пункту 7.7. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого позивачем завищено заявлену до бюджетного відшкодування за жовтень 2010 року суму на 3 404 694,96 грн.

У зв'язку із наведеним, податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 04 квітня 2011 року №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за жовтень 2010 року на 3 404 694,96 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням податкового органу, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність спірного рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи, в податковій декларації з податку на додану вартість за жовтень 2010 року позивачем заявлено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника податку (рядки 25, 25.1 податкової декларації, додатки 3, 4 до неї), у розмірі 25 022 499,00 грн. Зазначена суму виникла внаслідок наявного залишку від'ємного значення попереднього податкового періоду (вересень 2010 року) за вирахуванням суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного періоду (жовтень 2010 року).

Під час податкової перевірки з'ясовано, що частина заявленої до бюджетного відшкодування суми в розмірі 3 404 694,96 грн виникла внаслідок задекларованих позивачем результатів взаємовідносин із контрагентами (Фермерське господарство Дорофєєва В.М., ДП «Придніпровська залізиця», ДП «Іллічівський морський торговельний порт», УДПП «Укрпошта», ТОВ «АІСТ», ТОВ «Юмі», ТОВ «Готель «Дніпропетровськ», ТОВ НВО «Хеліантус», ПП «Інтеграція», ТОВ «Епоха», ТОВ «Метро кеш енд кері», ТОВ «АТЛ», ТОВ «Дефіс», ЗАТ «ГК «Європа», ПП «Сапфір ІК», ЗАТ «Аеросвіт-Термінал», ТОВ «Дізель Плюс», ПП «ТД «Євротех», ТОВ «Імпакт Ново», ПП «Енліль-М», ПП «Адріатика-Н», ТОВ «Тіке Україна», ТОВ «Антол-Агро», ТОВ «Югальфатрейд», ПП «Глоба Трейдис», ТОВ «Дон-Агротрейд», ТОВ «ХК «Агротехтрейд», ТОВ «Меридіан СА», ТОВ «Ковальзернотрейд», ТОВ «Золотий колос півдня», ТОВ «Інтер-Експорт», ПП «Регіони», ТОВ «Агро-Леон», ТОВ «Авар лон-Агро», ТОВ «Запоріж-Агромін», ПП «Расинг Груп», ТОВ «Октан Трейд», ТОВ «Сент Плюс», ТОВ «Інтерагро-союз», ТОВ «Азовагрогрупп», ПІІ «Лукойл-Україна», ТОВ «Українська транспортна система», КП «Київтранспарксервіс», ВАТ ТВФ «Чорне море», ПП «Зернопромтрейд», С (Ф) Г «Калина», ФГ «Гуліна Володимира Анатолійовича»).

Контролюючим органом, на підстав даних Системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань i податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПС України, встановлено, що зазначеними контрагентами не задекларовано податкові зобов'язання внаслідок відносин із позивачем, результати яких відображені останнім як податковий кредит з податку на додану вартість не вищевказану суму.

Зважаючи на вказані розбіжності, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог податкового законодавства в частині підтвердження права на податковий кредит, що призвело до його необґрунтованого завищення та, відповідно, необґрунтованого завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання і сумою податкового кредиту, й безпідставного заявлення до бюджетного відшкодування суми в розмірі 3 404 694,96 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 цього Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Пунктом 1.8 статті 1 Закону визначено, що бюджетне відшкодування - це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

За правилами підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Згідно абзацу «а» підпункту 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг).

Вимога пункту 1.8 статті 1 Закону щодо надмірної сплати податку на додану вартість як необхідної умови повернення з бюджету сум податку його платнику стосується саме цього платника та сплати ним податку в ціні придбання товарів (робіт, послуг) їх постачальникам.

Формування податкового кредиту, і як наслідок - від'ємного значення суми податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду, а також бюджетного відшкодування є відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності.

Податкова звітність ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинних документів встановлені частиною 2 цієї статті.

За визначеннями цього Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відтак, необхідною умовою для віднесення сум сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Під час податкової перевірки контролюючий орган не ставив під сумнів реальність господарських операцій позивача із контрагентами, на підставі яких сформовано спірну суму бюджетного відшкодування.

Фактичне здійснення вказаних господарських операцій підтверджується наданими позивачем первинними та іншими документами, а саме: договорами, видатковими накладними, банківськими виписками з рахунку, актами прийняття-здачі робіт, реєстрами накладних, витягами з державного реєстру складських документів, актами виконаних робіт, картками аналізу якості зерна, протоколами узгодження, податковими накладними, товарно-транспортними накладними, рахунками-фактурами, складськими квитанціями, довіреностями, виписками з лабораторного журналу, договорами складського зберігання, документами, що підтверджують продаж придбаного товару (контракти, ВМД).

Під час податкової перевірки контролюючим органом не висловлено жодних зауважень до змісту та форми документів, які складались між позивачем та його контрагентами. Більш того, із акту податкової перевірки взагалі не вбачається, що посадовими особами податкової інспекції здійснювався їх аналіз та надавалась оцінка фактами, які вони підтверджують.

Висновки податкової інспекції про порушення позивачем податкового законодавства ґрунтуються виключно на розбіжності показників податкового кредиту позивача та податкових зобов'язань його контрагентів, виявлені в Системі автоматизованого співставлення податкових зобов'язань i податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПС України.

Проте, такі доводи контролюючого органу є безпідставними, адже за правилами податкового законодавства, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Податкове законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника податків права на формування податкового кредиту та від'ємного значення податку на додану вартість від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Невиконання податкового обов'язку тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо порушника, а не його контрагентів, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання першим незаконної податкової вигоди.

Така правова позиція узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у рішеннях від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» та від 22 січня 2009 року у справі «Булвес» АД проти Болгарії».

Отже, обставини, які стали підставою для висновків контролюючого органу про порушення позивачем податкового законодавства, в результаті чого останнім завищено бюджетне відшкодування з податку на додану вартість за жовтень 2010 року на суму 3 404 694,96 грн, та прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, є недоведеними та спростовуються наданими позивачем доказами.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апелянта не узгоджуються із вимогами податкового законодавства та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б привести до неправильного вирішення справи.

Тому, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - залишенню без змін на підставі статей 198 та 200 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 08 квітня 2016 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Шелест С.Б.

Пилипенко О.Є.