Справа № 804/2084/15
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м. Київ К/800/39373/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І., Приходько І.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.06.2015 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2015 року

у справі № 804/2084/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_4.)

до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач, Нікопольська ОДПІ)

про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

ФОП ОСОБА_4 звернувся у січні 2015 року до суду з адміністративним позовом до Нікопольської ОДПІ про скасування податкових повідомлень-рішень від 29.08.2014 року № , № , № та № , рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.08.2014 року № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 11.08.2014 року № Ф-.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.06.2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2015 року, позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення рішення від 29.08.2014 року № та № 000984170, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.08.2014 року № Ф-3 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.08.2014 року № , визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 29.08.2014 року № в частині штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1273,68 гривні, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 29.08.2014 року № в частині штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 7674,70 гривні. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 57.3 ст. 57, п. 82.2 ст. 82, п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 203.3 ст. 203 Податкового кодексу України (далі - ПК України), абз.2 п. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Справу розглянуто у попередньому судовому засіданні відповідно до ст. 2201 Кодексу адміністративного судочинства України.

В порядку ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України замінено первинного відповідача правонаступником у зв'язку із реорганізацією Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на Нікопольську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, результати якої оформлено актом від 11.08.2014 року № 2372/04-07-17-03., яким зафіксовано встановлені перевіркою порушення позивачем вимог: п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 ПК України, що виразилось у ненаданні позивачем податковому органу оригіналів документів за перевіряє мий період при здійсненні податкового контролю (первинні документи, книга обліку доходів і витрат); п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177 ПК України, що призвело до заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб за 2011-2013 роки на загальну суму 411 932,28 гривні; абз.2 п. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого позивачем занижено єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 77 211,01 гривень; п. 57.3 ст. 57, п. 203.2 ст. 203 ПК України в частині несвоєчасної сплати позивачем узгоджених податкових зобов'язань з податку на додану вартість згідно податкового повідомлення рішення від 27.09.2011 року № , акту камеральної перевірки від 31.08.2012 року № 498 та податкових декларації з податку на додану вартість за періоди жовтень, листопад, грудень 2011 року, січень грудень 2012 року, січень-травень, жовтень 2013 року; п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість за період з 2011-2013 роки на загальну суму 567 702,64 гривні (сума податку на додану вартість у розмірі 305 122,00 гривні не нарахована згідно ст. 102 ПК України через сплив строку давності), у зв'язку з чим нараховано суму податку на додану вартість за період з 01.08.2011 року по 31.12.2013 року у розмірі 262 580,64 гривень.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято та направлено позивачу: вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.08.2014 року № Ф-3, якою визначено суму недоїмки з єдиного внеску у розмірі 77 211,01 гривень; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.08.2014 року № , яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 9864,95 гривні; податкові повідомлення рішення від 29.08.2014 року: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем у розмірі 411 932,28 гривні та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 102 983,07 гривні; № , яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 7147,06 гривень за затримку на 30 календарних днів сплати суми узгодженого податкового зобов'язання, № , яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 11 239,41 гривень за затримку на 121 календарний день сплати суми узгодженого податкового зобов'язання; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 262 580,64 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 65 645,16 гривень.

Як вбачається з матеріалів акту перевірки, наведені висновки податкового органу ґрунтуються тому, що до та підчас проведення перевірки позивачем не надано первинних документів, які б підтверджували задекларовані показники валових витрат та податкового кредиту за 2011 рік, а також правомірність включення до складу валових витрат витрати на оплату праці за період 2012-2013 роки. При цьому, з огляду на наявну інформацію щодо порушення ТОВ «Віп-Союз» та ТОВ «Стандарт Агро-Буд» податкової дисципліни, відсутності останніх за юридичною адресою, а також ненадання позивачем видаткових та товарно-транспортних накладних, відповідач дійшов висновку, що господарські операції між позивачем та вказаними контрагентами не спрямовані на настання реальних правових наслідків, а ТОВ «Стандарт Агро-Буд» згідно даних досудового розслідування створено як фіктивне підприємство. Крім того, в зв'язку несплатою позивачем у встановлений строк узгоджених грошових зобов'язань з податку на додану вартість відповідачем нараховано штрафні (фінансові) санкції згідно п. 126.1 ст. 125 ПК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, з чим погоджується суд касаційної інстанції, виходили з наступних мотивів.

За змістом ст. 83 ПК України для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок, підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.

Положеннями п. 85.2 ст. 85 ПК України встановлено, що при проведенні перевірки платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всі документи, що належать до предмета перевірки або пов'язані з ним. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Відповідно до п. 85.4 ст. 85 ПК України при проведенні перевірок посадові особи органу державної податкової служби мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об'єктів оподаткування, несплату податків, зборів (обов'язкових платежів), порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно з п. 85.8 ст. 85 ПК України посадова (службова) особа органу державної податкової служби, яка проводить перевірку, у випадках, передбачених цим Кодексом, має право отримувати від платника податків або його законних представників копії документів, що належать до предмета перевірки. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

За приписами п. 85.6 ст. 85 ПК України у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судами, у 2011 році позивач задекларував витрати, що пов'язані із господарською діяльністю, на суму 2 398 291,83 гривня, в т.ч. вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції 2 333 331,58 гривня та інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг 40 791,50 гривня.

Судам попередніх інстанцій вірно зауважено, що твердження відповідача про ненадання платником податків до перевірки первинних документів спростовуються наявною у матеріалах справи копією опису документів, наданих на перевірку, який містить перелік документів за 2011 рік та підписаний посадовою особою відповідача Шураєвою М.О., яка згідно акту перевірки проводила таку.

Крім того, при дослідженні матеріалів акту перевірки судами встановлено, що в ході перевірки відповідачем використано податкові накладні за період 2011-2013 років, чеки, накладні, рахунки, акти виконаних робіт, виписки банку по розрахунковим рахункам, договори на придбання та реалізацію товару за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року суцільним порядком, копії яких наявні у матеріалах справи та досліджені судами.

При цьому, судами вірно зауважено, що відповідачем у ході судового розгляду не було надано доказів складання акту про відмову у наданні документів за 2011 рік, відповідно до п. 85.6 ст. 85 ПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, щодо безпідставності та необґрунтованості доводів податкового органу про не надання позивачем до перевірки первинних документів на підтвердження здійснення господарських операцій за 2011 рік, що слугували підставою для висновків про завищення позивачем податкового кредиту за 2011 рік.

Відповідно до пп. 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 ПК України до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на управління виробництвом (оплата праці працівників апарату управління цехами, дільницями відповідно до законодавства тощо; внески на соціальні заходи, визначені статтею 143 цього розділу; медичне страхування, страхування відповідно до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», страхування за довгостроковими договорами страхування життя в межах, визначених абзацами другим і третім п. 142.2 ст. 142 цього Кодексу, працівників апарату управління цехами, дільницями; витрати на оплату службових відряджень персоналу цехів, дільниць тощо).

Положеннями пунктів 172.2 та 172.3 статті 172 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування для фізичних осіб підприємців, крім тих що обрали спрощену систему оподаткування, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

За змістом п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

При дослідженні наявних у матеріалах справи копій первинних документів, зокрема, договорів, видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних, актів виконаних робіт (наданих послуг), платіжних доручень, судами встановлено, що такі у повній мірі підтверджують правомірність формування позивачем витрат, пов'язаних з господарською діяльністю позивача, у 2011 році, які відображено у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік, що не спростовано відповідачем.

Разом з тим, з наявних у матеріалах справи податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2012 та 2013 роки та додатків № 7 до них вбачається, що позивачем у 2012 та 2013 роках задекларовані витрати на оплату праці та нарахування заробітної плати у розмірі 35 805,95 гривень та 31 570,00 гривень відповідно.

Як встановлено судами, в період 2012-2013 років позивачем використовувалась праця найманих працівників ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на підставі трудових договорів, які зареєстровано у Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя, копії яких наявні у матеріалах справи.

Так, при дослідженні наявних у матеріалах справи копій відомостей нарахування та виплати заробітної плати за 2012-2013 роки вказаним вище працівникам судами встановлено факт нарахування та виплати заробітної плати вказаним працівникам протягом зазначеного періоду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередні інстанцій щодо правомірності включення позивачем до витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, витрат на виплату та нарахування заробітної плати найманим працівникам у 2012-2013 роках у відповідних сумах.

За змістом п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Положеннями п. 198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів, у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, в перевіряємий період позивач мав господарські правовідносини з ТОВ «Віп-Союз» за договором поставки від 01.09.2011 року № 011109 та ТОВ «Стандарт Агро-Буд» за договором поставки від 01.06.2012 року № ЗП-0106/1, за умовами яких позивач придбавав паливно-мастильні матеріали та запасні частини для транспортних засобів.

На підтвердження реального здійснення спірних господарських операцій. обумовлених вказаними правочинами, позивачем долучено до матеріалів справи копії первинних документів, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, прибуткових накладних, податкових накладних, розрахункових документів.

Судами встановлено, що основним видом господарської діяльності позивача, відповідно до наявної у матеріалах справи копії спеціального витягу з ЄДР, є вантажний автомобільний транспорт. При цьому, матеріали справи містять документальні підтвердження перебування у власності позивача вантажного автомобільного транспорту, а також перебування в користуванні останнього гаражних та складських приміщень, магазинів та блоку-заправки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено реальність спірних господарських операцій, фактичне отримання та використання придбаних товарів в межах власної господарської діяльності.

Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій доцільно зауважено про безпідставність посилань відповідача на відсутність контрагентів позивача за місцезнаходженням та порушення останніми податкової дисципліни, які слугували однією з підстав для висновків про порушення позивачем вимог податкового законодавства, у зв'язку з тим, що порушення контрагентом податкового законодавства не може впливати на правомірність формування ФОП ОСОБА_4 податкового кредиту, оскільки платник податку не повинен нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що на період здійснення спірних господарських операцій та складання податкових накладних зазначені контрагенти позивача були зареєстровані платниками податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість, складати податкові накладні за вказаними операціями.

При цьому, відповідно до наявних у матеріалах справи копій спеціальних витягів з ЄДР юридичну особу ТОВ «Віп-Союз» припинено 30.08.2012 року через визнання підприємства банкрутом, а ТОВ «Стандарт Агро-Буд» є зареєстрованою юридичною особою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій що наявними у матеріалах справи доказами та встановленими обставинами у повній мірі спростовано доводи податкового органу щодо безтоварності господарських операцій позивача з ТОВ «Віп-Союз» та ТОВ «Стандарт Агро-Буд», що слугували підставою для висновку про відсутність об'єкту оподаткування за такими операціями.

За змістом абз.2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб-підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

З урахуванням встановленої в ході розгляду справи правомірності формування позивачем валових витрат у 2011 році та витрат на оплату праці у 2012-2013 роках, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску, що обумовило протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.08.2014 року № Ф-3 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.08.2014 року № .

Положеннями п. 126.1 ст. 126 ПК України встановлено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств, рентної плати протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 % погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 % погашеної суми податкового боргу.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судами, відповідачем застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції за факт не сплати грошового зобов'язання у сумі 32 040,00 гривень, яке визначено актом камеральної перевірки № 498 від 31.08.2012 року, проте, як вірно зауважено судами попередніх інстанцій, відповідачем не було надано суду копії зазначеного акту камеральної перевірки.

Разом з тим, судами встановлено, що податкове повідомлення-рішення на підставі акту камеральної перевірки № 498 від 31.08.2012 року не приймалось, а сума грошового зобов'язання в розмірі 32 040,00 гривень обліковується в особовому рахунку позивача на підстави висновків акту перевірки.

Так, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності у платника податків обов'язку зі сплати вказаної суми, оскільки в порушення п. 58.1 ст. 58 ПК України органами державної податкової служби не приймалось податкового повідомлення рішення, а тому вказана сума грошового зобов'язання не узгоджувалась та не може вважатись узгодженою сумою грошового зобов'язання.

Разом з тим, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій щодо протиправності визначення відповідачем в якості джерела сплати грошового зобов'язання уточнюючі розрахунки до декларацій з податку на додану вартість, з огляду на наступне.

Положеннями пунктів 87.1 та 87.2 статті 87 ПК України визначено, що джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів; джерелом самостійної сплати грошових зобов'язань з податку на додану вартість є суми коштів, що обліковуються в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, та джерела, зазначені в абзаці першому цього пункту; сплата грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена також за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника) або за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів; не можуть бути джерелом погашення податкового боргу, крім погашення податкового боргу з податку на додану вартість, кошти на рахунку платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість; джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Так, судами вірно зауважено, що платник податків, надаючи контролюючому органу уточнюючий розрахунок до податкової декларації, реалізує своє право, передбачене ст. 50 ПК України, на внесення змін до податкової звітності, тобто, не відбувається погашення грошового зобов'язання, яке визначено у податковій декларації, а лише здійснюється його уточнення.

Тобто, з урахуванням відсутності у ФОП ОСОБА_4 узгодженого та несплаченого грошового зобов'язання в сумі 32 040,00 гривень, відповідачем безпідставно, у відповідності до п. 87.9 ст. 87 ПК України, спрямовувались поточні платежі позивача з податку на додану вартість на погашення податкового боргу у розмірі 32 040,00 гривень, який виник у минулих періодах.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо протиправного нарахування відповідачем штрафних (фінансових) санкцій за несвоєчасну сплату узгоджених податкових зобов'язань з податку на додану вартість за періоди з серпня 2012 року по травень 2013 року та жовтень 2013 року, а тому є правомірними та обґрунтованими висновки про часткову протиправність податкових повідомлень-рішень про нарахування штрафних санкцій за порушення строків сплати узгоджених податкових зобов'язань.

З аналізу наведених норм та встановлених обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про часткову безпідставність та необґрунтованість висновків податкового органу та правомірно частково задовольнили позовні вимоги ФОП ОСОБА_4

Частиною другою ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте податковий орган цього обов'язку не виконав.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області - відхилити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.06.2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2015 року у справі № 804/2084/15 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:підпис (підпис) І.О. Бухтіярова
Судді:підпис (підпис) М.І. Костенко
Помічник суддіпідпис (підпис) І.В. Приходько