Справа № 826/18837/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 квітня 2016 року № 826/18837/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., судді Погрібніченка І.М., судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач), в якому просить суд:

- зобов'язати Кабінет Міністрів України прийняти рішення про призначення службового розслідування відносно колишнього голови Державної служби України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_5 за фактом невиконання (несвоєчасного виконання) п. 3 постанови № 297;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України провести (забезпечити проведення) службового розслідування відносно колишнього голови Державної служби України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_5 за фактом невиконання (несвоєчасного виконання) п. 3 постанови № 297;

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що колишнім головою Державної служби України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_5 не виконано (несвоєчасно виконано) п. 3 постанови №297, у той час коли, Кабінетом Міністрів України проігноровано законні та обґрунтовані, на думку ОСОБА_1, вимоги про призначення та проведення службового розслідування за вказаним фактом.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених в письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні, призначеному на 31.03.2016 р., судом на підставі вимог ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2014 №297 про Державну службу України з питань Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та тимчасово переміщених осіб (далі - постанова №297) постановлено утворити Державну службу України з питань Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та тимчасово переміщених осіб як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 3 постанови №297 голові Державної служби з питань Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та тимчасово переміщених осіб у двотижневий строк після призначення подати Кабінетові Міністрів України проекти Положення про Державну службу України з питань Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та тимчасово переміщених осіб, а також актів Кабінету Міністрів України щодо затвердження граничної чисельності її працівників та розміщення Служби.

Водночас, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 № 440-р призначено ОСОБА_5 Головою Державної служби України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Як стверджує позивач, ОСОБА_5. обов'язок передбачений п. 3 постанови 297 не виконав, з огляду на що 20.07.2015 ОСОБА_1 звернувся до Прем'єр Міністра України - голови Кабінету Міністрів України із заявою про призначення та проведення службового розслідування відносно посадових осіб, винних у невиконанні (несвоєчасному виконанні) п. 3 постанови №297.

За наслідком розгляду вказаної заяви Секретаріат Кабінету Міністрів України повідомив заявника, що його лист з резолюцією заступника Міністра Кабінету Міністрів України Р.В. надіслано Державній службі України з питань Автономної республіки Крим, міста Севастополя 14.08.2015 за №41-Н-015398/09-2.

На думку ОСОБА_1, вказаною вище відповіддю Кабінет Міністрів України проігнорував законні та обґрунтовані вимоги позивача щодо проведення службового розслідування по фактам, які були викладені в заяві від 20.07.2015, з огляду на що останній звернувся до суду з метою зобов'язання відповідача вчинити дії, зокрема, провести службове розслідування.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України регламентовано, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

В той же час, організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначено Законом України «Про Кабінет Міністрів України» 27.02.2014 № 794-VII (далі - Закон № 794-VII).

Згідно ч. 2 ст. 1 вказаного закону Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості (ч. 1 ст. 3 Закону № 794-VII).

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону №794-VII до складу Кабінету Міністрів України входять Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, віце-прем'єр-міністри та міністри України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України здійснює контроль за додержанням законодавства органами виконавчої влади, їх посадовими особами, а також органами місцевого самоврядування з питань виконання ними делегованих повноважень органів виконавчої влади.

Між тим, згідно ч. 1 ст. 21 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

В той же час, діяльність центральних органів виконавчої влади, керівники яких не входять до складу Кабінету Міністрів України, спрямовується і координується міністрами. Питання діяльності таких центральних органів виконавчої влади представляють відповідні міністри, до сфери спрямування і координації яких належать ці органи (ч. 4 ст. 21 Закону № 794-VII).

Кабінет Міністрів України призначає на посаду та звільняє з посади за поданням Прем'єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України (п. 1 ч. 7 ст. 21 Закону № 794-VII).

При цьому, Прем'єр-міністр України подає подання щодо кандидатур для призначення на посаду і звільнення з посади керівників центральних органів виконавчої влади, що не входять до складу Кабінету Міністрів України (п. 4 ч. 1 ст. 42 Закону № 794-VII).

В силу приписів ч. 1 ст. 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України (ч. 3 ст. 49 Закону № 794-VII).

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 №950 затверджено Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Порядок №950).

Згідно п. 1 вказаного Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування:

у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян;

у разі недодержання ними законодавства про державну службу, службу в органах місцевого самоврядування, антикорупційного законодавства;

на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри;

з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України "Про запобігання корупції" в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення.

За анонімними повідомленнями, заявами та скаргами службове розслідування не проводиться, крім випадків, коли анонімне повідомлення стосується порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" та наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.

Рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником державного органу (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа (п. 2 Порядку №950).

За наслідком аналізу вищевикладеного суд дійшов до наступних висновків:

по-перше, службове розслідування може бути проведене стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування з підстав визначених п. 1 Порядку №950;

по-друге, рішення щодо проведення службового розслідування приймається, зокрема вищими посадовими особами України.

При цьому, на думку суду, за наслідком розгляду заяв та скарг уповноважений на те орган, може прийняти як рішення про проведення службового розслідування, так і рішення щодо відмови у проведенні останнього.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на порушення колишнім головою Державної служби України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_5. п. 3 постанови №297, що в свою чергу свідчить про наявність порушення Закону України «Про державну службу», зокрема загальних засад діяльності державних службовців та основних принципів діяльності державної служби.

Окрім того, ОСОБА_1 звертав увагу суду на те, що Кабінетом Міністрів України проігноровано законні та обґрунтовані вимоги останнього про призначення та проведення службового розслідування, чим порушено, зокрема його право здійснювати громадський контроль за діяльністю державних органів.

Суд оцінивши наявні в матеріалах справи документи, пояснення сторін дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, мотивуючи це наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Поряд з цим, в силу ч. 2 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.10.2015 №К/800/52989/14.

В процесі розгляду адміністративної справи судом не встановлено наявність порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне зауважити, що як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Як було зазначено вище, рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником державного органу (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа за наявності підстав встановлених п. 1 Порядку №950.

Аналізуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов'язання Кабінету Міністрів України прийняти конкретно визначене рішення про призначення службового розслідування та забезпечення його проведення відносно колишнього голови Державної служби України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_5 за фактом невиконання (несвоєчасного виконання) п. 3 постанови №297 є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Між тим, суд звертає увагу, що в даному випадку позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, зокрема права на здійснення громадського контролю за діяльністю державних органів, оскільки, на думку суду, лише за наслідком належного розгляду заяви ОСОБА_1 від 20.07.2015, тобто прийняття уповноваженим органом рішення про проведення службового розслідування відносно фактів зазначених позивачем або відмови у його проведенні, порушене право позивача (у випадку наявності підстав) може бути поновлене.

В той же час, додатково слід зауважити, що на час вирішення спору по суті Положення про Державну службу України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2015 №736.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності суд дійшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог в цілому.

Інші доводи позивача не спростовують вище встановленого судом.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Оскільки, адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Погрібніченко І.М.

Суддя Шулежко В.П.