Справа № 821/201/16
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 р.м. ХерсонСправа № 821/201/16
09 год. 50 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Попова В.Ф.,

при секретарі: Харик В.Г.,

за участю:

представника позивача - Лисенка В.О.,

представника відповідача (Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області) - Оперчук О.О.,

представника відповідача (управління Державної казначейської служби України у м. Херсоні Херсонської області) - Середи О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Алеф" ЛТД

до управління Державної казначейської служби України у м. Херсоні Херсонської області, Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області

про стягнення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Алеф" ЛТД (далі - ТОВ фірма "Алеф" ЛТД, підприємство, позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області, управління Державної казначейської служби України у м. Херсоні Херсонської області (далі - управління Казначейства, відповідач 2), в якому з врахуванням заяви про зміну предмету позову просить:

визнати протиправною бездіяльність ДПІ у м. Херсоні щодо невжиття заходів по відшкодуванню підприємству суми податку на додану вартість за грудень 2013 року в сумі 354702,00 грн., за лютий 2014 року - 726390,00 грн., за березень 2014 року - 616903,00 грн., за квітень 2014 року - 532788,00 грн., за травень 2014 року - 107597,00 грн. та ненадання управлінню Казначейства висновків щодо повернення підприємству зазначених сум податку на додану вартість, що підлягають відшкодуванню з бюджету;

стягнути з Державного бюджету України на користь ТОВ фірми "Алеф" ЛТД суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість в розмірі 2338380,00 грн., в тому числі: за грудень 2013 року - 354702,00 грн., за лютий 2014 року - 726390,00 грн., за березень 2014 року - 616903,00 грн., за квітень 2014 року - 532788,00 грн., за травень 2014 року - 107597,00 грн.

У зв'язку з проведенням реорганізації територіальних органів Міністерства доходів і зборів на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" суд допустив процесуальне правонаступництво та замінив сторону у справі - Державну податкову інспекцію у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області на Державну податкову інспекцію у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області (далі - ДПІ у м. Херсоні, відповідач 1).

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, обґрунтовує їх тим, що за період з грудня 2013 року по травень 2014 року у податковій звітності з ПДВ позивач обчислив та задекларував бюджетне відшкодування з ПДВ, яке підлягає перерахуванню на рахунок платника в установах банків, на загальну суму 2338380,00 грн. Бажання отримати вказане бюджетне відшкодування підтверджене відповідними заявами, а правомірність декларування - перевірена ДПІ у м. Херсоні. Вважає, що відповідно до п.п. 200.7, 200.9, 200.10, 200.11, 200.12, 200.13 ст. 200 Податкового кодексу України податковий орган мав скласти висновок із зазначенням сум ПДВ, які підлягають відшкодуванню з бюджету, а управління Казначейства - фактично здійснити таке відшкодування ПДВ. У зв'язку з тим, що на момент звернення до суду висновок про необхідність здійснення бюджетного відшкодування з ПДВ не складено та ПДВ з бюджету не відшкодовано, позивач просить стягнути належні йому суми бюджетного відшкодування у судовому порядку.

Представник відповідача 1 позов не визнала, заперечення мотивує тим, що відповідно до вимог п.п. 200.1, 200.2, 200.3, 200.4 ст. 200 ПК України бюджетному відшкодуванню підлягає лише частина від'ємного значення з ПДВ, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченому платником податку та його постачальниками у попередніх звітних періодах. Для визначення фактичного розміру бюджетного відшкодування слід дослідити факт сплати ПДВ постачальниками по всьому ланцюгу постачання товарів. Під час дослідження постачальників позивача встановлено відносини із суб'єктами господарювання, що мають ознаки фіктивності, та не досліджено сплату ПДВ постачальниками по всіх ланцюгах проходження товарів. Відповідач 1 вважає передчасним звернення позивача за отриманням бюджетного відшкодування і простить суд відмовити позивачеві у задоволенні його вимог.

Представник відповідач 2 пояснила, що за положеннями Бюджетного кодексу України управління Казначейства здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку та не здійснює контроль за своєчасним внесенням обов'язкових платежів до бюджету, у тому числі і податку на додатну вартість, оцінку законності позовних вимог позивача щодо стягнення бюджетного відшкодування дати не може, просила прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити повністю з наступних підстав.

За змістом пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

В силу вимог пункту 200.4 цієї ж статті ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 201.3 статті 201 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації.

За п.п. 200.10, 200.11 ст. 200 ПК України протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, контролюючий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, контролюючий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки.

Згідно з п.п. 200.12, 200.13 статті 200 ПК України контролюючий орган зобов'язаний у п'ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету. На підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу.

Відповідно до податкових декларацій за період з грудня 2013 року по травень 2014 року позивачем задекларований ПДВ, що підлягає відшкодуванню на рахунок платника в банку у загальній сумі 2661674,00 грн., у тому числі за грудень 2013 року - 389054,00 грн., за лютий 2014 року - 978232,00 грн., за березень 2014 року - 616903,00 грн., за квітень 2014 року - 547510,00 грн., за травень 2014 року - 129975,00 грн.

У відповідності з приписами п.п. 200.10, 200.11 статті 200 ПК України ДПІ у м. Херсоні було здійснено перевірки податкових декларацій з ПДВ позивача за період з грудня 2013 року по травень 2014 року, за наслідками яких підтверджено правомірність декларування бюджетного відшкодування з ПДВ за вказаний період на загальну суму 2338380,00 грн., у тому числі: за грудень 2013 року - 354702,00 грн. (акт від 27.02.2014 № 82/21-03-15-02/23140526); за лютий 2014 року -726390,00 грн. (акт від 29.04.2014 № 187/21-03-15-02/23140525); за березень 2014 року - 616903,00 грн., квітень 2014року - 532788,00 грн. (акт від 27.06.2014 № 359/21-03-15-02/23140525); травень 2014 року - 107597,00 грн. (акт від 08.08.2014 № 475/21-03-15-02/23140525).

Таким чином, позовні вимоги позивача полягають у стягненні з Державного бюджету України сум бюджетного відшкодування ПДВ в межах сум відшкодування, які були підтверджені податковим органом.

Враховуючи вимоги п. 200.12 статті 200 ПК України та виходячи із дати закінчення перевірок, відоповідач 1 мав надати відповідачеві 2 висновки із зазначенням суми, що підлягає бюджетному відшкодуванню за грудень 2013 року до 04.03.2014 р., за лютий 2014 року до 04.05.2014 р., за березень та квітень 2014 року до 02.07.2014 р. та за травень 2014 року до 13.08.2014 р. Всупереч вимогам п. 200.12 статті 200 ПК України відповідач 1 відповідачеві 2 висновок про суми бюджетного відшкодування, які підлягають відшкодуванню позивачеві на рахунок в банку, не надав.

Пунктом 200.23 статті 200 ПК України передбачено, що суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість.

Свої дії щодо не надання відповідачеві 2 висновків про здійснення бюджетного відшкодування відповідач 1 пояснив тим, що акти перевірок досліджують лише обрахунок сум бюджетного відшкодування позивачем за період з грудня 2013 року по травень 2014 року та не досліджують сплату ПДВ постачальниками по всіх ланцюгах проходження товарів/послуг, який був підставою для формування податкового кредиту та бюджетного відшкодування позивача за вказаний період. Крім того, відповідач 1 зазначив, що відповідно до Порядку взаємодії органів державної податкової служби та органів казначейської служби у процесі відшкодування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2011 № 39 (далі - Порядок № 39) та Порядку формування узагальненої інформації про обсяги сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість, визначені у висновках, затвердженого спільним наказом ДПА України та Держказначейства України від 03.02.2011р. № 68/23 (далі - Порядок № 68/23), висновки на бюджетне відшкодування формуються на підставі одержаної від центрального органу узагальненої інформації щодо обсягів бюджетного відшкодування та передаються до органу казначейської служби. Узагальненої інформації щодо обсягів бюджетного відшкодування ПДВ позивачеві не надходило, тому відповідач вважає, що у нього не було підстав для подання відповідачеві 2 висновків про бюджетне відшкодування ПДВ. Відповідач 1 зазначив, що діючим законодавством України передбачено єдиний спосіб фактичного здійснення бюджетного відшкодування - це складання висновку та надання цього висновку до виконання органові казначейської служби, здійснення бюджетного відшкодування у спосіб судового стягнення законодавством не передбачено. З цих причин, на думку відповідача 1, судове стягнення бюджетного відшкодування є неналежним способом захисту порушеного права позивача.

Суд не може погодитись з позицією відповідача 1 з огляду на таке.

Порядки № 39 та 68/23 передбачають чітку послідовність вчинення дій податкових органів та органів державного казначейства під час дослідження права платника податків на отримання бюджетного відшкодування та фактичної реалізації цього права платника податків. Згадані Порядки встановлюють залежність фактичного отримання бюджетного відшкодування лише від результатів камеральної та документальної перевірок податкової звітності з ПДВ платника податку та не передбачають такої залежності від результатів перевірки інших платників ПДВ, з якими мав відносини платник ПДВ - декларант бюджетного відшкодування.

Після здійснення перевірок (камеральної та документальної) Порядки №№ 39 та 68/23 передбачають автоматичне складення висновків та узагальненої інформації щодо обсягів бюджетного відшкодування з наступною їх передачею органу державної казначейської служби. Тобто, податкові органи після здійснення належних перевірок позбавлені права обирати складати чи не складати висновок чи узагальнену інформацію про бюджетне відшкодування платнику податку, їх складання є обов'язком податкових органів.

З цих підстав суд вважає протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо не надання відповідачеві 2 висновків про бюджетне відшкодування ПДВ позивачеві на загальну суму 2338380,00 грн.

Не може також погодись суд із думкою відповідача 1 щодо способу захисту порушеного права, який мав обрати позивач при зверненні до суду для отримання бюджетного відшкодування у сумі 2338380,00 грн.

Відповідно п. 200.23 статті 200 ПК України після закінчення установлених чинним законодавством строків для адміністративної процедури перевірки наявності у платника права на бюджетне відшкодування у результаті не вчинення компетентними органами належних дій невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість.

Вказане, у свою чергу, зумовлює виникнення фінансових правовідносин між боржником в особі держави та кредитором - платником податків, права якого порушені саме внаслідок неперерахування йому відповідної суми.

Суд вважає, що з моменту виникнення на користь платника бюджетної заборгованості настає й протиправна бездіяльність податкового органу, як суб'єкта владних повноважень, що утворює матеріально-правовий аспект порушеного права платника і наслідки якої підлягають усуненню в судовому порядку.

Частиною другою статті 162 КАС передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. У такому разі не відбувається перебирання непритаманних суду повноважень державного органу (за відсутності обставин для застосування дискреції), а здійснюється виконання судом власної компетенції з відновлення порушеного права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, згідно з яким стягувач, на користь якого прийняті судові рішення про бюджетне відшкодування податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на заборгованість державного бюджету з відшкодування такого податку, подає документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцем реєстрації стягувача в органі державної податкової служби (пункт 23).

Таким чином, наведеним підзаконним нормативно-правовим актом безпосередньо передбачено можливість ухвалення на користь особи судового рішення про стягнення суми бюджетного відшкодування з ПДВ і встановлено особливості процедури такого стягнення; у рамках цієї процедури особа зобов'язана подати до казначейства документи, наведені у пункті 6 зазначеного Порядку, якими є, зокрема, відповідна заява, судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності).

Відсутність у Порядку № 39 прописаного механізму бюджетного відшкодування ПДВ у спосіб судового стягнення не є достатнім підґрунтям для висновку про відсутність даного способу захисту у національній правовій системі взагалі. До того ж, цей Порядок визначає механізм взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість та не регулює питання погашення простроченої заборгованості з відшкодування ПДВ.

Частиною першою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу частини четвертої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

На думку суду, у спірних правовідносинах вирішення питання про надання висновку не забезпечує погашення заборгованості держави перед боржником, а тому сприяє лише частковому відновленню порушеного права. Неприпустимою є відмова особі в задоволенні позовних вимог лише на тій підставі, що така особа прагне відновити порушене право у повному обсязі. До того ж, наявність рішення про зобов'язання суб'єкта владних повноважень надати висновок про суму податку, яка підлягає поверненню платникові з бюджету, та примусове виконання такого рішення не виключає виникнення подальшого спору щодо цієї ж суму бюджетного відшкодування у разі неперерахування коштів на рахунок платника на підставі виданого висновку.

З огляду на гарантоване статтею 55 Конституції України право особи захищати свої права будь-яким, незабороненим законодавством способом, з урахуванням наявності у чинному законодавстві механізму стягнення надміру сплачених коштів з державного бюджету на підставі судового рішення та вимог статті 13 Конвенції щодо ефективності правового захисту суд вважає протиправною бездіяльність податкового органу та приходить до необхідності стягнути з Державного бюджету України бюджетну заборгованість з бюджетного відшкодування ПДВ у сумі 2338380,00 грн. на користь позивача.

За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги повністю, та, враховуючи протиправну бездіяльність ДПІ у м. Херсоні, обов'язок щодо сплати судового збору покладає саме на цього відповідача.

Керуючись ст. ст. 158-163, 167 КАС України, суд,

постановив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області щодо невжиття заходів по відшкодуванню суми податку на додану вартість товариству з обмеженою відповідальністю фірмі "Алеф" ЛТД за грудень 2013 року в сумі 354702,00 грн. (триста п'ятдесят чотири тисячі сімсот дві гривні нуль копійок), за лютий 2014 року в сумі 726390,00 грн. (сімсот двадцять шість тисяч триста дев'яносто гривень нуль копійок), за березень 2014 року в сумі 616903,00 грн. (шістсот шістнадцять тисяч дев'ятсот три гривні нуль копійок), за квітень 2014 року в сумі 532788,00 грн. (п'ятсот тридцять дві тисячі сімсот вісімдесят вісім гривень нуль копійок), за травень 2014 року в сумі 107597,00 грн. (сто сім тисяч п'ятсот дев'яносто сім гривень нуль копійок) та ненадання управлінню Державної казначейської служби України у м. Херсоні Херсонської області висновків щодо повернення товариству з обмеженою відповідальністю фірмі "Алеф" ЛТД зазначених сум податку на додану вартість, що підлягають відшкодуванню з бюджету.

Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Алеф" ЛТД () суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість в розмірі 2338380,00 грн. (два мільйони триста тридцять вісім тисяч триста вісімдесят гривень), в тому числі: за грудень 2013 року -354702,00 грн. (триста п'ятдесят чотири тисячі сімсот дві гривні нуль копійок), за лютий 2014 року - 726390,00 грн. (сімсот двадцять шість тисяч триста дев'яносто гривень нуль копійок), за березень 2014 року - 616903,00 грн. (шістсот шістнадцять тисяч дев'ятсот три гривні нуль копійок), за квітень 2014 року - 532788,00 грн. (п'ятсот тридцять дві тисячі сімсот вісімдесят вісім гривень нуль копійок), за травень 2014 року - 107597,00 грн. (сто сім тисяч п'ятсот дев'яносто сім гривень нуль копійок).

Стягнути з Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області за рахунок її бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Алеф" ЛТД () суму витрат зі сплати судового збору у розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 11 квітня 2016 р.

Суддя Попов В.Ф.

кат. 8.3.4