Справа № 761/37830/14-а
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" березня 2016 р. м. Київ К/800/30396/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Донця О.Є.,

при секретарі: Скавуляк Т.В.,

за участю представників сторін: позивача: ОСОБА_2, представника позивача: ОСОБА_3, представників відповідача: Овчиннікової Т.О., Козаченко О.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за касаційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Києва на постанову Шевченківського районного суду м.Києва від 10 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Києва про стягнення допомоги особі, яка постраждала внаслідок ЧАЕС, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Києва про визнання неправомірними дій відповідачів, що полягають у відмові в перерахунку та виплаті позивачу одноразової допомоги у розмірі 45 мінімальних заробітних плат на момент отримання виплати, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, віднесеного до 1-ї категорії інваліда 2-ї групи; стягнення на користь позивача одноразову компенсацію у розмірі 45 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позовні вимоги мотивовані протиправністю відмови Управління праці і соціального захисту населення Шевченківського району м. Києва виплатити позивачу одноразову компенсацію у розмірі 45 мінімальних зарплат, як учаснику ліквідації наслідків аварії ЧАЕС інваліду II групи.

Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 10 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2015 року, позов задоволено частково: визнано дії Управління праці і соціального захисту населення Шевченківського району м. Києва у нарахуванні одноразової допомоги у розмірі 45 мінімальних зарплат на момент отримання виплати, як учаснику ліквідації наслідків аварії ЧАЕС віднесеної до 1-ої категорії інваліда 2-ої групи неправомірними; стягнуто з Управління праці і соціального захисту населення Шевченківського району м. Києва одноразову компенсацію у розмірі 45 мінімальних зарплат на момент отримання виплати, як учаснику ліквідації наслідків аварії ЧАЕС віднесеної до 1-ої категорії інваліда 2-ої групи з урахування здійснених виплат ОСОБА_2.

У поданій касаційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Києва із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права просив скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є інвалідом ІІ групи згідно довідки до акту огляду МСЕК серії №КА-2 011496 та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 17.12.2010.

У грудні 2010 року позивачем отримано одноразову компенсацію учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі 284,40 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07.1996 №836.

12.11.2014 позивачем подано до Управління заяву про призначення одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у розмірі 45 мінімальних заробітних плат як інваліду ІІ групи.

Листом від 17.11.2014 №35-І-130/16 Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Києва повідомило позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати зазначеної компенсації з мотивів, що одноразова компенсація вже була виплачена позивачу у 2010 році у розмірі 284,40 грн.

Вказуючи на безпідставність відмови Управління нарахувати та виплатити йому компенсацію у розмірі, встановленому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили с того, що за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, при визначенні розміру одноразової компенсації позивачу застосуванню підлягають положення статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не положення постанови Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07.1996 №836, яка звужує обсяг встановлених Законом прав позивача.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства, погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

За змістом статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_2 з відповідною заявою до відповідача у 2010 році, одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується інвалідам II групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат.

Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника.

Виплати, зазначені в цій статті, провадяться протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності чи смерті потерпілого.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07.1996 №836 встановлено розміри одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, інвалідам II групи - 284,40 гривень, тобто у розмірі меншому, ніж це було передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у грудні 2010 року позивачем отримано одноразову компенсацію учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі 284,40 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07.1996 №836.

Водночас, редакція абзацу 3 частини першої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою виплата вказаної одноразової компенсації визначена у розмірі, кратному до мінімальної заробітної плати, у 2010 році була чинною та іншими законодавчими актами, в тому числі Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» не призупинялась і зміни до неї не вносились.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, колегія суддів вказує, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при визначенні розміру одноразової компенсації позивачу застосуванню підлягають положення статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не положення постанови Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07.1996 №836, оскільки остання істотно звужує обсяг встановлених Законом прав позивача.

Щодо посилання заявника касаційної скарги на факт пропущення позивачем строку звернення до суду, встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів вказує наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Тобто, у випадку використання позивачем встановленої законом можливісті досудового порядку вирішення спору, застосуванню підлягає спеціальна норма статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, яка встановлює місячний строк звернення до адміністративного суду, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем 12.11.2014 подано до Управління заяву про призначення одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у розмірі 45 мінімальних заробітних плат як інваліду ІІ групи. За результатами розгляду вказаної заяви Управління листом від 17.11.2014 №35-І-130/16 повідомило ОСОБА_2 про те, що підстави для задоволення викладених в заяві вимог відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що в даному випадку обчислення процесуального строку звернення до адміністративного суду повинно починатися з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його заяви, тобто з 17.11.2014 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позовна заява подана позивачем 12.12.2014, тобто у межах закріпленого приписами частиною четвертою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України місячного строку звернення до суду.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини, встановлені судами попередніх інстанцій колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій дана вірно, порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішення судами першої та апеляційної інстанцій не допущено.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Києва залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м.Києва від 10 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: