Справа № 815/1059/16
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2016-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року 11год.30хв. м. Одеса Справа № 815/1059/16

Одеський окружний адміністративний суд у складі :

головуючого судді Іванова Е.А.

секретар Сакара М.М.

за участю представників: позивача ОСОБА_1., відповідача Кучіна В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУДМСУ в Одеській області, відповідач) в якому просить визнати протиправними дії щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну виданого 17.05.2002року, скасувати висновок ГУДМСУ в Одеській області від 01.03.2016 року про скасування дозволу ниа імміграцію в Україну; зобов'язати ГУДМСУ в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням ГУДМСУ в Одеській області №225582 о/с від 01.03.2016 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну виданий 14.03.2002 року, громадянину ОСОБА_3 Позивач вказує, що вказане рішення було прийнято на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про імміграцію". Позивач вважає, що у Відповідача не було підстав для прийняття рішення про скасування Позивачу дозволу на імміграцію відповідно до вимог п.6 ч. 1 ст.12 розділу ІV Закону України "Про імміграцію". За таких обставин, прийняте відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію підлягає скасуванню, а його вимоги задоволенню в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, та просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперчував проти задоволення позову та зазначив що 03.04.2002 року до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС Укрїни в Одеській області надійшла заява громадянина Вєтнаму ОСОБА_3, про залишення на постійне проживання в Україні. За результатами розгляду вказаної заяви, 17.05.2002 року, на підставі ст. 3 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" гр. Вєтнаму ОСОБА_3 отримав посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1, терміном дії - до 17.05.2004р. Проте з 07.08.2001 року підстави для імміграції іноземних громадян на територію України визначені виключно ЗУ "Про імміграцію", та відповідно до абзацу 4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» ЗУ «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію іноземці та особи без громадянства, які прибіли в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення та прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 р. залишились проживати в Україні і звернулись протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Тобто з відповідною заявою необхідно було звернутися до 7 лютого 2002 року після шестимісячного терміну абзац четвертий 4-го пункту V-го розділу «Прикінцевих положень» ЗУ «Про імміграцію» втратив чинності.

Таким чином на момент звернення з заявою про залишення на постійне проживання, а саме 25.03.2002 року позивач не мав жодних підстав для отримання дозволу на імміграцію та документуватися посвідкою на постійне проживання в Україні.

Вислухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 01.03.2016 року відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Вєтнаму ОСОБА_3 яким згідно вимог п. 6 ч. 1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Суд встановив, що 25.03.2002 року до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області надійшла заява - анкета громадянина громадянина Вєтнаму ОСОБА_3 про залишення в Україні на постійне проживання (а.с.48-50).

До вказаної заяви позивачем були додані наступні документи: копія паспортного документа громадянина Вєтнаму ОСОБА_3 НОМЕР_2 виданого 03.12.1998 р.; копія дозволу на працевлаштування №483 від 28.12.2000р.; довідка про відсутність судимості на території Вєтнаму; довідка про місце роботі від 21.03.2002 року; копія договору купівлі -продажу квартири від 22.04.2002 року, копія заяви про надання згоди на прописку; копія договору про здачу житлового приміщення в піднайом; копія довідки Одеського коледжу стандартизації метрології та сертифікації про навчання від 14.03.2002р.

За результатами розгляду поданих позивачем заяв ВГІРФО УМВС в Одеській області прийняло висновок від 14.05.2002 року про залишення на постійне мешкання в Україні, яким задоволено клопотання позивача про залишення на постійне проживання в Україні (а.с.69).

На підставі вказаного висновку Позивачу була видана тимчасова посвідка на постійне проживання серії ОД № 102-И/2002.

Та 08.12.2003 року замість попередньої посвідки позивачу видана тимчасова посвідка на постійне проживання сері ОД №283-И/2003 терміном дії -безстроково(а.с.13), яка до цього часу знаходиться у позивача.

Відповідно до п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» слід вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Також в останній частині Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» визначено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Вказаний закон набрав чинності 07.08.2001 року.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Таким чином, Закон України "Про імміграцію" визначає два направлення імміграції та, відповідно, іммігрантів, а ст.ст. 4, 9, 11 цього Закону визначають для них підстави, порядок надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання.

Статтями 12, 13 Закону України "Про імміграцію" визначені підстави для скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання.

Так, згідно вимог зазначених статей Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасований, а видана на підставі такого дозволу посвідка на постійне проживання в Україні вилучена, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію та вилучення у останнього посвідки на постійне проживання в Україні відповідач послався саме на п.6 ст.12 Закону України "Про імміграцію".

Щодо посилань представника відповідача на п. 6 ст.12 Закону України "Про імміграцію", то суд зазначає, що цей пункт Закону є відсильним, та вказує про можливість звернення до інших нормативно-правових актів України, якими регулюються дані правовідносини.

Згідно висновку від 01.03.2016 року, єдиною підставою для скасування рішення було те, що на час прийняття рішення про надання позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, термін протягом якого певна категорія осіб до якої також відноситься позивач, мали право подати заяву вже сплив.

Проте, відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених вказаним п.6 ст.12 Закону України "Про імміграцію" та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, а саме наявність Закону України який би передбачав такі наслідки при даних умовах.

Судом встановлено, що з боку позивача жодних порушень не було, а фактично порушення були з боку працівника державного органу, який прийняв рішення за спливом встановленого Законом строку та провини в цьому позивача не має.

З матеріалів справи вбачається, що подані позивачем з заявою про залишення в Україні на постійне проживання документи не містять недостовірних відомостей та не є підробленими.

Також, відповідачем не надано доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України "Про імміграцію", а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, згідно останньої частини Прикінцевих положень ЗУ «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання видавалась без оформлення дозволу на імміграцію, а тому відповідач не може скасувати те, що не надавалось за Законом.

При цьому суд враховує, що з моменту отримання позивачем посвідки на постійне проживання минуло 12 років, у позивача сформувався певний уклад життя в цій країні, виникли зв'язки з оточенням.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що оскаржуване рішення (висновок), прийнято відповідачем з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: з порушенням принципу пропорційності, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем під час розгляду справи не було доведено правомірності прийнятого ним рішення, тому суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги в частині протиправности дій відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому для повного захисту прав про захист яких просить позивач відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд вважає необхідним вийти за межи позовних вимог та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 01.03.2016 року №225582/ос.

Щодо позовних вимог позивача, про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію позивачу, та посвідку на постійне місце проживання в Україні, то оскільки скасування спірного рішення фактично повертає позивача у стан в якому він існував до оскаржуваного рішення, та те, що дозвіл на імміграцію за ЗУ «Про імміграцію» йому не надавався, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, та окрім того судом встановлено, що посвідка на постійне проживання у позивача відповідачем не вилучалась, та до цього часу знаходиться у позивача, що визнається представником позивача, та вже після звернення до суду з позовом позивач 30.03.2016р. звернувся до відповідача з заявою про її заміну в зв'язку з досягненням ним 45 річного віку, та з цього приводу рішення ще не приймалось.

Також суд вважає зайвим скасовувати висновок від 01.03.2016р. про скасування дозволу на імміграцію позивача, так як порушення прав позивача відбулось саме рішенням про скасування дозволу на імміграцію та це є невірно обраним захистом порушених прав, саме оскаржуване рішення порушує права позивача.

Враховуючи те, що відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених п.6 ст.12 Закону України "Про імміграцію" та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, дозвіл на імміграцію позивачу не надавався, та те, що відповідач не вилучав у позивача посвідки на постійне проживання, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись, ст. ст. 94, 158, 160, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 01.03.2016р. про скасування ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну виданого 17.05.2002 року.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (код 37811384 місце знаходження: 65012, Одеська область, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,21 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів після отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений 08 квітня 2015 року.

Суддя Е.А.Іванов