Справа № 826/15698/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Київ К/800/42836/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року,-

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення від 11 серпня 2014 року № 425-14 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - спірне рішення) та зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначав, що є громадянином Народної Республіки Бангладеш і внаслідок побоювання стати жертвою переслідування через політичні переконання і приналежності до опозиційної партії «Джамаат-І-Ісламі» був змушений покинути країну своєї громадянської належності та прибув до України. Після відповідного звернення до міграційної служби, спірним рішенням відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таке рішення відповідача позивач вважає протиправними, без урахування ситуації в країні походження і причин, за яких він не бажає повертатись на батьківщину, а тому посилаючись на ці обставини, Конституцію України, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», Женевську Конвенцію про статус біженців 1951 року, Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і норми Кодексу адміністративного судочинства України, просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені судові рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи та політичних переконань.

Згідно пунктів 1, 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі;

У відповідності з пунктом 13 цієї ж статті, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно пункту 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, у відповідності з частиною 4 статті 6 цього ж Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Народної Республіки Бангладеш, за національністю - бенгалець, за віросповіданням - мусульманин (суніт), має вищу освіту (спеціальність - політологія). 24 грудня 2012 року покинув Бангладеш та прибув до України через Дакка-Дубаї-Стамбул-Одеса, де лише у березні 2014 року звернувся до міграційної служби з метою визнати себе біженцем. В обґрунтування заяви зазначив, що належить до опозиційної партії «Джамаат-І-Ісламі», внаслідок чого на батьківщині зазнавав тричі нападу з боку невідомих осіб. Стверджував, що через свою активну політичну діяльність, яка полягає у розповсюдженні критичної інформації щодо діяльності партії - опонента «Авами ліг» та пропаганди ісламської релігії у країні походження, має побоювання стати жертвою переслідування за ознаками приналежності до вказаної політичної партії, у разі повернення на батьківщину.

Судами встановлено, що жодних фактів звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку влади за політичні переконання, утисків або погроз, позивачем представлено не було, і доказів зазначеного суди не встановили.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є вихідним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Суди дійшли правильного висновку, що політичні переконання позивача і пов'язана із ними діяльність у політичній партії на батьківщині не є підставою для виключного надання статусу біженця. Крім того, судами правильно встановлено, що жодних даних про таку приналежність та фактів переслідування позивачем не представлено, а тому суди визнали сумнівними посилання позивача на такі обставини. Усі інші доводи позивача судами також правомірно не взяті до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Тому при винесенні спірного рішення про відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, як того вимагає статті 19 Конституції України.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку, щодо відмови в задоволенні позовних вимог, рішення судів попередніх інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало