Справа № 822/151/16
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/151/16

Головуючий у 1-й інстанції: Салюк П.І.

Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.

07 квітня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області (ТУ ДСА України в Хмельницькій області) про визнання протиправними дії відповідача щодо обмеження виплати позивачу суддівської винагороди та зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за січень - листопад 2015 року з урахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та виплачених за цей період сум.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце судового засідання повідомлені завчасно і належним чином, а відтак судом апеляційної інстанції у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України розглянуто справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, на посаді судді позивач працює з червня 1980 року. У березні 2004 року переведена на посаду судді Хмельницького міськрайонного суду.

Так, 03 червня 2014 року відповідно до ст. ст. 126, 131 Конституції України та ст. 102 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 07 липня 2010 року, позивачем подано заяву про відставку до Верховної Ради України та Вищої ради юстиції у зв'язку з досягненням нею 65 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 закінчились повноваження судді, оскільки їй виповнилося 65 років.

При цьому, питання щодо звільнення ОСОБА_2 з посади судді вирішено 12 листопада 2015 року відповідно до постанови Верховної Ради України.

Так, з серпня 2014 року і по грудень 2014 року включно позивач отримувала суддівську винагороду відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції чинній до 01.01.2015) (Закон №2453-VI). Проте, визначений Законом №2453-VI порядок нарахування щомісячної суддівської винагороди було змінено Законом №76-VIII, внаслідок чого з 01 січня 2015 року зменшено розмір щомісячної суддівської винагороди.

Згідно із розрахункового листа за січень - березень 2015 року ОСОБА_2 виплачена суддівська винагорода в розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць, а з квітня по грудень 2015 року її обмежено посадовим окладом без виплати надбавки (доплати) за вислугу років.

Позивач, вважаючи, що Законом України від 28 грудня 2014 року протиправно зменшено розмір його щомісячної суддівської винагороди, звернувся до суду. Позивач вважає, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Тому норми ч. 9 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній з 01 січня 2015 року) не можуть поширюватись на правовідносини, що виникли до моменту набрання ними чинності.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не з власної вини опинилась в умовах, коли без її волі істотно змінено умови праці щодо її оплати та позбавлено можливості звільнитись і отримувати належне пенсійне забезпечення, а також повноцінно реалізувати своє право на працю на іншому підприємстві, установі, організації тощо, тобто позивача позбавлено права на матеріальне забезпечення, що в свою чергу є порушенням прав позивача визначених Конституцією та законами України.

Колегія суду погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, визначальним актом, який регулює питання оплати праці суддів є Закон України "Про статус суддів" (чинний на момент виникнення спірних правовідносин); він встановлює гарантії незалежності суддів, включаючи їх матеріальне і соціальне забезпечення, у тому числі гарантії права щодо оплати праці. Відповідно до ч. 1 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 129 Закону №2453-VI (у редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України". Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно із ст. 102 Закону №2453-VI, суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, зобов'язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстави для звільнення судді.

При цьому, Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті.

Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

Так, у червні 2014 року позивач подала заяву про відставку до Верховної Ради України та Вищої ради юстиції у зв'язку з досягненням нею 65 років. При цьому, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу виповнилось 65 років проте її не було звільнено.

28 грудня 2012 року Законом №76-VIII статтю 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" доповнено частиною дев'ятою, якою передбачено, що судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Так, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачу з 01 січня 2015 року суддівська винагорода почала виплачуватись згідно з Законом №76-ІІІ - у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону №2453-VI суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Пунктом 8 ч. 4 ст. 47 Закону №2453-VI визначено, що незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

При цьому, у ч. 6 згаданої норми Закону №2453-VI закріплено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Аналізуючи зазначені норми законодавства та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивачем вчасно вжито усіх залежних від неї заходів для того, щоб бути звільненою у відставку у зв'язку з досягненням 65-річного віку.

Проте, держава не змогла забезпечити виконання вимог ст. 102 Закону №2453-VI щодо своєчасного звільнення позивача та надання їй можливості своєчасно оформити та отримувати пенсійне або інше грошове забезпечення.

Більше того, держава переклала майнову відповідальність за свою бездіяльність безпосередньо на позивача, обмеживши Законом №76-ІІІ розмір її суддівської винагороди.

Відповідно до ст. 127 Конституції України професійні судді не можуть належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої.

Враховуючи вищенаведені норми, позивач опинилась в умовах, коли без її волі істотно змінено умови праці щодо її оплати, вона позбавлена можливості звільнитись та отримувати належне соціальне забезпечення, а також повноцінно реалізувати своє право на працю на іншому підприємстві, установі, організації тощо, тобто позивача позбавлено права на матеріальне забезпечення, яке, на її думку, її б влаштовувало.

Згідно з основними принципами незалежності судових органів, схваленими резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН 29 листопада та 13 грудня 1985 року, на кожну державу - члена ООН покладається зобов'язання виділяти відповідні кошти, які б давали змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції. Незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов'язані поважати незалежність судових органів і дотримуватися її.

При цьому, недопустимість впливу на незалежність судді неодноразово підтверджено рішеннями Конституційного Суду України, зокрема у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013.

В свою чергу, визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, у тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про Закон „Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Так, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав люди у своєму рішенні "Олександр Волков проти України" від 09 січня 2013 року посилається на доповідь Томаса Хаммарберга, Комісара з прав людини Ради Європи.

Так, у вказаній доповіді зазначено, що незалежність судової системи, що також передбачає незалежність кожного окремого судді, повинна бути захищена як на законодавчому, так і на практичному рівні. Комісар відзначив, що судді в Україні не захищені від зовнішнього тиску, в тому числі і політичного. Для усунення тих чинників, які роблять суддів вразливими і послаблюють їхню незалежність, необхідні рішучі дії в кількох напрямках. Влада повинна розглядати будь-які заяви про випадки неприпустимого політичного або іншого втручання в роботу судових органів і забезпечити ефективні засоби правового захисту.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Проте, ТУ ДСА України в Хмельницькій області у передбачений Кодексом строк не попередила позивача про значне зменшення розміру суддівської винагороди та почала виплачувати її позивачу без попередження протягом січня - березня 2015 року.

Так, ст. 148 Закону №2453-VI визначено, що Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 Положення «Про Державну судову адміністрацію України", затвердженого Рішенням Ради суддів України від 22 жовтня 2010 року за №12, Державна судова адміністрація України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів, представляє суди у відносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування в межах повноважень, установлених законом.

Крім того, п. 16 ч. 4 Положення встановлено, що ДСА України відповідно до покладених на неї завдань здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції (крім Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, ДСА України та її територіальних управлінь.

Таким чином, Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів передбачених в Державному бюджеті на утримання суддів, то несе відповідальність за фінансове забезпечення кожного суду.

Враховуючи всі наведені вище обставини колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що права позивача були порушені, а тому є підстави визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Хмельницькій області щодо виплати позивачу суддівської винагороди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати та зобов'язати ТУ ДСА України в Хмельницькій області нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду з січня по листопад 2015 року з урахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та виплачених за вказаний період сум.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Боровицький О. А. Сапальова Т.В.