Справа № 826/15367/15
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

12 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Закревській І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просила суд: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України про звільнення ОСОБА_3 №2185/к від 15 липня 2015 року; поновити на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації з 15 липня 2015 року та зобов'язати внести відповідні зміни до трудової книжки; стягнути з Міністерства юстиції України суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня винесення наказу про звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на посаді.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2016 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 перебувала на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації.

На підставі наказу Міністерства юстиції України №2185/к від 15 липня 2015 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 15 липня 2015 року за угодою сторін на підставі п.1 статті 36 КЗпП України. Підставою для звільнення вказано заяву ОСОБА_3

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Мотивуючи, зокрема, апеляційну скаргу, позивач зазначає, що в даному випадку волевиявлення щодо припинення трудового договору було одностороннім, оскільки написання заяви було обов'язковою умовою роботодавця при працевлаштуванні, отже носить примусовий характер. Дата звільнення також була визначена роботодавцем в односторонньому порядку, про що свідчить факт перебування позивача на лікарняному в день звільнення. Крім того, в порушення вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників відповідачем не видано вчасно трудову книжку та не надіслано в день звільнення поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Тому, про наявність Наказу про звільнення апелянт дізналася 23 липня 2015 року, коли прибула на роботу після одужання.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу».

Відповідно до визначень, наведених у статті 3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закон України «Про державну службу».

Водночас, підстави припинення трудового договору передбачені і Кодексом законів про працю України. Так, відповідно до статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Як вбачається з наявної з матеріалах справи заяви позивача, остання просить звільнити її із займаної посади за власним бажанням, датою звільнення вважати дату підписання відповідного наказу. При цьому, позивачем власноручно написано заяву про звільнення її із займаної посади за угодою сторін. Зазначена заява була погоджена підписом заступника Міністра - керівника апарата Іванченко О.П.

Так, оскільки власник погодився з позивачем щодо її звільнення за угодою сторін, то саме з 15 липня 2015 року ОСОБА_3 і було звільнено із займаної посади на підставі оскаржуваного наказу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач стверджує, що заяву про звільнення написала під тиском керівництва заздалегідь. При цьому, позивачем не зазначено, якими доказами чинення на неї тиску при написанні такої заяви на звільнення можна підтвердити таке посилання.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за згодою сторін може припинятись як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Таке припинення можливе у будь-який час, коли між власником або уповноваженим ним органом і працівником досягнуто згоду про припинення трудового договору. Пропозиція про припинення трудового договору може надходити як з боку працівника, так і власника або уповноваженого ним органу. Якщо інша сторона погоджується з висловленою пропозицією, то вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи.

Закон не встановлює форми угоди сторін про припинення трудового договору. Тому така згода може бути вираженою як в усній, так і письмовій формі. Якщо пропозиція про припинення трудового договору надходить від працівника, то він подає письмову заяву, в якій викладає своє прохання про звільнення його з роботи. При відсутності в заяві вказівки, що працівник попереджує власника або уповноважений ним орган про припинення трудових відносин через два тижні (ст. 38 КЗпП), і при згоді власника або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір до закінчення двохтижневого строку або пізніше його, вважається, що сторони досягли згоди як про припинення трудових відносин, так і про дату їх припинення.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на те, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Такий висновок також міститься і в постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 21-320а13, в якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Оскільки між Міністерством юстиції України та позивачем не було взаємної згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, то відсутні підстави для поновлення апелянта на займаній посаді.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи позивача щодо звільнення його із займаної посади всупереч положень ч. 3 статіт 40 КЗпП України.

Так, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В той же час, матеріалами справи підтверджується, що позивача звільнено на підставі заяви за власним бажанням, а, відтак, порушення норм статті 40 КЗпП України у даному випадку відсутні.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ є правомірним та підстав для його скасування немає. А позовні вимоги як про скасування наказу так і про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (що є похідними від позовних вимог про скасування наказу) не підлягають задоволенню.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно, правомірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.