Справа № 817/2387/15
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №817/2387/15

04 квітня 2016 року 16 год. 30хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М. за участю секретаря судового засідання Климчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув

відповідача: представник Величко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України"
до ПВНЗ "Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем'янчука"
про визнання протиправними дії щодо відмови у задоволенні запиту на інформацію, -
ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною відмови ПВНЗ «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем'янчука» у задоволенні запиту на інформацію, стягнення моральної та матеріальної шкоди. Під час розгляду справи судом позивач надав заяву, якою змінив позовні вимоги (а.с. 39-43). Просить суд визнати дію, що полягає у відмові в задоволенні запиту на інформацію позивача - протиправною, стягнути з відповідача витрати на правову допомогу відповідно до Договору про надання юридичних послуг від 15.06.2015 року в сумі 6600 грн.

У судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.02.2015 року направив відповідачу запит №197/1-15 про надання публічної інформації у вигляді копій документів щодо освітніх послуг. 17.02.2015 року отримав від відповідача лист-відповідь №09-08/463 від 09.02.2015 року, у якому відповідач не надав жодного запитуваного документа і зазначив, що відповідь на запитувану інформацію вже надавалась листами №09-08/354 від 29.11.2013 року та №09-08/388 від 20.01.2014 року.

Позивач відмову вважає протиправною, такою, що суперечить вимогам статей 13, 14, 22, 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки запитувана інформація є у розпорядженні відповідача, вона є публічною, оскільки становить суспільний інтерес. Право на отримання даної інформації обґрунтовує, крім того, положеннями статті 21 Закону України «Про громадські об'єднання».

Відповідач проти позову заперечив. Його представник в судовому засіданні заперечення проти позову обґрунтовує тим, що Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем'янчука» є приватним навчальним закладом, який не отримує фінансування з державного чи місцевого бюджету. Вимоги статей 78 та 79 Закону України «Про вищу освіту» про оприлюднення інформації щодо діяльності навчального закладу університетом виконано. На думку представника відповідача інших способів оприлюднення чи надання такої інформації чинним законодавством для приватного навчального закладу не передбачено. Крім того, представник відповідача зазначає, що Міністерством освіти України університету не делеговано будь-яких повноважень у сфері освітніх послуг. Тому відповідач не може бути розпорядником публічної інформації в розумінні вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Стосовно вимог позивача стягнути вартість наданих послуг з надання юридичної допомоги на підставі договору відповідач вказує, що дані вимоги не базуються на вимогах статті 90 КАС України, оскільки заявлені без врахування граничних розмірів такої компенсації, без підтвердження надання послуг фахівцем у галузі права та фактично понесених витрат. Тому представник відповідача вважає, що університет діяв правомірно, у задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, повно і всебічно встановивши обставини адміністративної справи відповідно до норм матеріального права на підставі досліджених судом у судовому засіданні доказів, з дотриманням норм процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що 02.02.2015 року за №197/1-15 Всеукраїнською громадською організацією «Комітет конституційно-правового контролю України» до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем'янчука» на підставі статті 34 Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації» надіслано запит про надання публічної інформації про вищий навчальний заклад, яка є предметом суспільного інтересу, у вигляді належним чином засвідчених копій документів: Статуту вищого навчального закладу; Свідоцтва про реєстрацію вищого навчального закладу; ліцензії на провадження освітньої діяльності за відповідними спеціальностями та додатки до них; сертифікат про акредитацію освітньої програми вищого навчального закладу; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; перелік структурних підрозділів та робочих органів вищого навчального закладу з вказанням їх адрес, телефонів, прізвищ керівників; правила прийому до вищого навчального закладу у 2015 році; положення про приймальну комісію вищого навчального закладу у 2015 році; наказ про затвердження складу приймальної комісії вищого навчального закладу у 2015 році; перелік та вартість платних освітніх та інших послуг, які надаються вищим навчальним закладом та його структурними підрозділами; плани роботи вищого навчального закладу у сферах наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності. На запит відповідач листом від 09.02.2015 року за №09-08/463 повідомив позивача про те, що відповідь на запитувану інформацію вже надавалась, а саме листом №09-08/354 від 29.11.2013 року та листом №09-08/388 від 20.01.2014 року (а.с. 8-9).

Суд вважає відмову надати запитувану інформацію протиправною, оскільки вона не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Статтею 34 Конституції України визначено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 21 Закону України «Про громадські об'єднання» встановлено право громадських об'єднань на отримання у встановленому порядку публічної інформації, яка знаходиться у розпорядників такої інформації.

Тобто, позивач належить до осіб, за запитом яких може надаватись публічна інформація

Статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено такий засіб доступу до публічної інформації як надання її за запитом. Статтею 1 цього ж Закону встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків. Пунктом 4 частини 2 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією). На розпорядників даної інформації вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Отже, положення Закону не містять застережень щодо форми власності розпорядника інформації за умови наявності у нього делегованих за договором або законом повноважень суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про вищу освіту», вищий навчальний заклад - освітній, освітньо-науковий заклад, який заснований і діє відповідно до законодавства про освіту, реалізує відповідно до наданої ліцензії освітньо-професійні програми вищої освіти за певними освітніми та освітньо-кваліфікаційними рівнями, забезпечує навчання, виховання та професійну підготовку осіб відповідно до їх покликання, інтересів, здібностей та нормативних вимог у галузі вищої освіти, а також здійснює наукову та науково-технічну діяльність.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідач, надаючи в силу Закону освітні послуги, є розпорядником запитуваної інформації. Дана інформація, згідно Статуту вищого навчального закладу, пов'язана з наданням освітніх послуг, а тому є публічною. Крім того, з огляду на характер наданих послуг, ця інформація становить суспільний інтерес. Тому вона підлягає наданню за запитом в обов'язковому порядку згідно вимог статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Заперечення ж відповідача проти позову з тих підстав, що він в даному випадку не є розпорядником публічної інформації суд вважає безпідставними.

Оскільки запитувані відомості у відповідача наявні, суд вважає, що забезпечення запиту позивача у наданні йому публічної інформації повинно було відбуватись у спосіб надання копій документів: Статуту вищого навчального закладу; Свідоцтва про реєстрацію вищого навчального закладу; ліцензії на провадження освітньої діяльності за відповідними спеціальностями та додатки до них; сертифікат про акредитацію освітньої програми вищого навчального закладу; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; перелік структурних підрозділів та робочих органів вищого навчального закладу з вказанням їх адрес, телефонів, прізвищ керівників; правила прийому до вищого навчального закладу у 2015 році; положення про приймальну комісію вищого навчального закладу у 2015 році; наказ про затвердження складу приймальної комісії вищого навчального закладу у 2015 році; перелік та вартість платних освітніх та інших послуг, які надаються вищим навчальним закладом та його структурними підрозділами; плани роботи вищого навчального закладу у сферах наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності.

Відмова у наданні публічної інформації з підстав надання такої інформації на запити попередніх років є протиправною та не базується на вимогах статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Безпідставними є також доводи відповідача про те, що він запитувану інформацію опублікував у встановлений законом спосіб на офіційному веб-сайті вищого навчального закладу, а тому не повинен її надавати за запитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 вказаного Закону, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Дослідженими доказами вказані обставини судом не встановлено. Тому вимоги Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю» до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем'янчука» про визнання протиправними дій, які виразились у відмові в задоволенні запиту про надання публічної інформації підтверджені належними і допустимими доказами, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на правову допомогу, правові послуги відповідно до Договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) без номера від 15.06.2015 року, то вони до задоволення не підлягають. Дані правовідносини регулюються статтями 87, 90, 94 КАКС України. Зокрема, статтею 87 цього Кодексу витрати на правову допомогу віднесені до складу судових витрат. Статтею 90 даного Кодексу встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тобто, згідно вимог цього Закону підлягають відшкодуванню витрати на надання не будь якої правової допомоги, а лише витрати на надання правової допомоги у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи.

Згідно наданого позивачем договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 15.06.2015 року та акту передачі-прийому наданих правових послуг до даного договору фахівець в галузі права ОСОБА_3 (Виконавець) не надавала правової допомоги у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 46-49).

Тому підстав для задоволення вимог позивача в цій частині судом не встановлено.

Судові витрати по справі судом присуджуються з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог згідно статті 94 КАС України в сумі 1291 грн. 08 коп.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Приватного вищого навчального закладу "Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем'янчука" щодо відмови у задоволенні запиту на інформацію від 02.02.2015 року №197/1-15, поданого Всеукраїнською громадською організацією "Комітет конституційно-правового контролю України".

В задоволенні решти вимог відмовити.

Присудити на користь позивача - Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" з Приватного вищого навчального закладу "Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем'янчука" судовий збір у сумі 1291 (одна тисяча двісті дев'яносто одна) грн. 08 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.