Справа № 815/223/16
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/223/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гусева О.Г.,

при секретарі судового засідання - Селімової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про скасування рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 25.12.2015 року №501 на підставі наказу №246 від 25.12.2015 року про відмову у прийнятті документів вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Позивач обґрунтував свої вимоги наступним. Позивач народився і виріс у Гвінеї. З дитинства сповідував християнство-католіцизм як і його батьки. З рідним батьком позивач втратив зв'язок з дитинства, проживав з матір'ю та її новим чоловіком і його родичами. Чоловік матері за віросповіданням мусульманин і його родичі також, він намагався схилити матір позивача та його змінити віросповідання, але позивач з його матір'ю відмовлялись, на цьому ґрунті неодноразово виникали конфлікти. 09.09.2014 року матір позивача була жорстоко побита родичами чоловіка за вищевказаних причин, від отриманих травм вона померла 20.09.2014 року у лікарні. Після цього позивач обґрунтовано побоюючись за своє життя, був вимушений виїхати з Гвінеї і шукати притулку України.

В 2015 році позивач приїхав до України і звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області, Управління у справах біженців та іноземців для реєстрації та видачі тимчасового паспорту, оскільки всі документи позивача, що посвідчують особу, залишились в Росії через яку позивач прибув до України.

18.12.2015 року позивачу було видано Довідку про звернення за захистом в Україні з відміткою про реєстрацію.

18.12.2015 року позивач звернувся до ДМС України про визнання його біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту, однак 12.01.2016 року отримав відповідь ДМС №501 від 15.01.2016 року, згідно з якою позивачу було відмолено у прийнятті документів для вирішення питання про визнання мене біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.1 частини першої ст.. 1 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Позивач вважає це рішення не обґрунтованим і незаконним, що й стало причиною звернення позивача з даним адміністративним позовом.

Представник позивача до судового засідання не з'явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності в порядку письмового провадження.

Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти вказаного адміністративного позову з підстав викладених у письмових запереченнях, залучених до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 29.03.2016 року, розгляд справи призначений на 06.04.2016 року, в порядку письмового провадження, відповідно до положень ч.4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї, уродженцем м.Конакрі, комуна Артома, за національністю - гвінеєць, за віросповіданням - християнин-католик. Рідна мова -французька. За сімейним станом - неодружений, дітей не має. Має вищу освіту: з 1995 року до 2001 року навчався школі "Піта" у м.Конакрі, Гвінея; з 2001 року до 2009 року навчався у школі "Махатама Ганді" м. Конакрі, Гвінея; з 2009 року до 2011 року навчався в університеті Махтама Ганді у м. Конакрі, Гвінея.

Також суд встановив, що ОСОБА_1 вилетів 17.04.2015 року на підставі туристичної візи до РФ, авіарейсом м. Конакрі - Марокко - м. Стамбул - м. Москва. До України потрапив нелегально, поза пунктом пропуску, автомобільним шляхом. Дата і місце перетину кордону України 16.05.2015 року, м. Одеса.

До Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ОСОБА_1 звернувся 18 грудня 2015 року із заявою №353 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом № 246 від 15.12.2015 року, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні. Про прийняте рішення позивачу було вречене повідомлення від 25.12.2015 року за № 501.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, на думку суду, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено в ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначив, що він з дитинства сповідує християнстов-католицизм, як і його батьки. З рідним батьком він втратив звязок у дитинстві. У другому шлюбі, чоловік матері за віросповіданням мусульманин і його родичі також, він намагався схилити матір позивача та його змінити віросповідання, але позивач з його матір'ю відмовлялись, на цьому ґрунті неодноразово виникали конфлікти. 09.09.2014 року матір позивача була жорстоко побита родичами чоловіка за вищевказаних причин, від отриманих травм вона померла 20.09.2014 року у лікарні. Після цього позивач побоюється за своє життя. Таким чином, основною причиною неможливості повернення позивача до Гвінеї є сімейний конфлікт.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач надав вигадану інформацію загрози його життю, через те, що проживав в мусульманському районі. Однак позивачем не зазначено жодних переслідувань з боку родичів, батька та інших осіб.

Судом встановлено, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що він проживає зі своєю матір'ю та двома братами в районі Нзерекоре, де релігія між мусульманами християнами не пробачається. Проте, позивачем в анкеті від 18.12.2015 року №353 зазначено що позивач проживав все своє життя з матір'ю та двома братами на АДРЕСА_1.

Також, в протоколі співбесіди від 25.12.2015 року позивачем зазначено, що його рідний батько також проживає у м.Нзерекоре (м. Гвінея), однак в анкеті від 18.12.2015 року №353 позивачем зазначено, що його батько проживає у АДРЕСА_2. Крім того, під час проведення протоколу співбесіди від 25.12.2015 року позивачем зазначено, що батько братів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживає також в АДРЕСА_2.

Під час протоколу співбесіди від 25.12.2015 року позивачем зазначено, що його брати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у тітки на ім'я ОСОБА_4, однак в заяві позивачем зазначено, що вони з матір'ю та двома братами проживають разом в районі Нзерекоре.

В анкеті від 18.12.2015 року №353 позивач зазначив, що 09.09.2014 року, коли вони з матір'ю відвідували нічну молитву, прийшли мусульмани та атакували їх, матір під час бійки отримала удар по голові, від чого матір померла 20.09.2014 року. Однак під час проведення співбесіди від 25.12.2015 року позивачем було зазначено що матір померла 15 вересня 2014 року. А в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачем було зазначено, що матір померла впродовж місяця.

Судом встановлено, що позивач не звертався до правоохоронних органів, зважаючи на факт загибелі матері.

Крім того, позивачем не було, з метою покращення ситуації, здійснити внутрішнє переміщення.

Після проведених інтерв'ю та анкетування позивача, відповідачем не виявлено жодних ознак переслідування.

Суд погоджується з висновками Управління ДМС України в Одеській області, що надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. Б Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Аналізом матеріалів особової справи, судом встановлено, що відповідачем правомірно зроблений висновок щодо неможливості обґрунтувати причину виїзду позивача з Гвінеї з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд погоджується з твердженням відповідача, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Суд погоджується з висновками відповідача, що заява позивача є очевидно необгрунтованою.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення відповідача, оформлене наказом № 246 від 25.12.2015 року (повідомлення позивача про прийняте рішення складене за № 501 від 25.12.2015 року), яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, 122, 128, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про скасування рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Суддя О.Г. Гусев