Справа № 810/3557/15
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3557/15 Головуючий у 1-й інстанції: Дудін С.О.
Суддя-доповідач: Бужак Н.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О.,Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги про сплату недоїмки,-

У С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 21.01.2015 року, рішення № від 21.01.2015 року та вимоги про сплату недоїмки № від 21.01.2015 року.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 02.12.2014 року по 15.12.2014 року Тетіївською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року.

На підставі акта перевірки Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2015 року, яким позивачу донараховано грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 125 010,29 грн., у тому числі податкове зобов'язання на суму 100 008,23 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 25 002,06 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2015 року, яким позивачу донараховано грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 166 680,40 грн., у тому числі податкове зобов'язання на суму 133 344,32 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 33 336,08 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 21.01.2015 року, яким позивачу нараховані штрафні санкцій в сумі 11 567,62 грн.;

- вимога №Ф- від 21.01.2015 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на суму 231 352,38 грн.

Не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням та вимогою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне.

Так, спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України, Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Як вбачається з акта перевірки від 29.12.2014 року № 514/173/НОМЕР_3, перевіркою були виявлені наступні порушення вимог законодавства:

- п. 198.1, 198.2, 198.3 та п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим ФОП ОСОБА_2 було занижено суму податку на додану вартість на суму 133 344,32 грн.;

- п. 44.1, ст. 44., п. 138.2 ст. 138, пп. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого ФОП ОСОБА_2 було занижено податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування, на суму 111 476,81 грн.;

- ч. 6 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у зв'язку з чим ФОП ОСОБА_2 було занижено суму єдиного внеску за період з 01.12.2013 року по 31.12.2013 року на суму 231 352,38 грн.

Стверджуючи про порушення позивачем положень чинного податкового законодавства, податковим органом вказано на те, ФОП ОСОБА_2 було завищено суму витрат, пов'язаних з одержанням доходу, за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року на загальну суму 666 721,50 грн.

Посадовими особами податкового органу було зазначено про те, що позивачем безпідставно віднесено до суми витрат, які пов'язані зі здійсненням господарської діяльності, вартість придбаної у ТОВ "Аркадія Плюс" путівки "Моршин курорт" на загальну суму 18 833,33 грн., оскільки такі витрати не пов'язані з підприємницькою діяльністю позивача.

Крім того, відповідачем зазначено про безпідставне віднесення позивачем до складу витрат вартості придбаних пально-мастильних матеріалів на загальну суму 355 813,70 грн. для випалювання (довипалювання) вогнетривкої цегли. Так, контролюючим органом зауважено, що позивач здійснює випалювання (довипалювання) цегли на власноруч спроектованому та змонтованому пристрої, до якого подається ПММ (ДП). З власних спостережень та випробувань позивачем встановлено, що зазначений пристрій протягом одного циклу випалювання (довипалювання) цегли до 1700 С - 1800 С - 3,5 годин витрачає 605 літрів ПММ (ДП), про що складено відповідний акт проведення спостереження та перевірки приладу, проте жодних інших документів, які б підтверджували норми витрат ПММ (ДП), до перевірки позивачем надано не було, що на думку відповідача, свідчить про безпідставне віднесення ФОП ОСОБА_3 до суми витрат вартості пального в сумі 355 813,70 грн.

Також в акті перевірки відповідач, посилаючись на акт ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області "Про неможливість проведення позапланової виїзної перевірки ТОВ "Компанія Проффі" () згідно наказу № 314 від 07.05.2014 року за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року" № 716/22-02/35932844 від 24.06.2014 року та акт "Про неможливість проведення перевірки ТОВ "Компанія Проффі", у зв'язку з незнаходженням за місцем реєстрації" № 181/22-03/35932844 від 12.05.2014 року, зазначив про те, що діяльність ТОВ "Компанія Проффі" носить фіктивний характер, оскільки вказаний контрагент позивача відсутній за податковою адресою. У зв'язку з цим, посадові особи контролюючого органу в акті перевірки вказали на те, що дана обставина свідчить про безпідставне віднесення позивачем до складу витрат, які пов'язані зі здійсненням господарської діяльності, витрат, що були понесені ФОП ОСОБА_2 по взаємовідносинах з вказаним суб'єктом господарювання, які становлять 231 159,50 грн.

З аналогічних підстав відповідач, посилаючись на акт ДПА у Полтавській області "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Вогнетивпостаченерго" (Код ЄДРОПУ 36680872) щодо документального підтвердження господарських відносин із ТОВ "ТКС ПОЛ", їх реальність та повноти відображення в обліку за період з 01.04.2013 року по 30.04.2013 року" № 440/16-01-22-06/36680872 від 02.12.2013 року, зазначив про відсутність можливості проведення перевірки первинної документації вказаного контрагента позивача, що, на думку відповідача, унеможливлює перевірку інформації щодо існування реальних господарських відносин ТОВ "Вогнетривпостаченерго" з іншими суб'єктами господарювання, у тому числі і з ФОП ОСОБА_3 У зв'язку з цим відповідач вважає, що ФОП ОСОБА_2 було безпідставно віднесено до суми витрат у квітні 2013 року витрати по взаємовідносинах з ТОВ "Вогнетривпостаченего" на загальну суму 29 790, 00 грн.

Крім того, відповідачем зазначено про безпідставне віднесення позивачем до складу витрат вартості отриманих від ПП "Нива" транспортних послуг по перевезенню патоки на суму 27 125,00 грн., через відсутність зв'язку між цими послугами та господарською діяльністю позивача.

Також в акті перевірки посадовими особами Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області вказано на те, що позивач не надав до перевірки відповідну первинну та бухгалтерську документацію, яка б підтверджувала реальність господарських операцій між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "Луганськ Логістик" по перевезенню вантажу на загальну суму 4800,00 грн., в результаті чого позивачем було завищено суму витрат на 4000,00 грн.

З тих самих підстав контролюючим органом був зроблений висновок про завищення позивачем податкового кредиту по операціям з контрагентами: з ТОВ "Аркадія Плюс" - на суму 3 766,67 грн.; з ТОВ "Компанія Проффі" - 46 231,90 грн.; з ТОВ "Вогнетривпостаченерго" - 5 958,00 грн.; з ПП "Нива" - 5 425,00 грн.; з ТОВ "Луганськ Логістик" - 800,00 грн.; по операціям з придбання ПММ для випалювання (довипалювання) цегли - на суму 71 162,74 грн.

Також, у зв'язку з встановленням заниження чистого доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності, відповідачем в акті перевірки зазначено про, що позивачем невірно визначено суму єдиного соціального внеску, внаслідок чого донарахуванню до сплати до бюджету підлягає ЄСВ у розмірі 231 352, 32 грн.

Як зазначено колегією суддів вище, податковим органом було прийнято стосовно позивача два податкових повідомлення-рішення., а саме: податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2015 року, яким позивачу донараховано грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 125 010,29 грн., у тому числі податкове зобов'язання на суму 100 008,23 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 25 002,06 грн та податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2015 року, яким позивачу донараховано грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 166 680,40 грн., у тому числі податкове зобов'язання на суму 133 344,32 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 33 336,08 грн.;

Відповідно до оскаржуваної постанови, зазначені податкові повідомлення-рішення були визнані судом протиправними та скасовані в частині, залишок суми ППР по основному зобов'язанню та штрафних (фінансових) санкціях становить: по ППР № - основна сума у розмірі 60 865,80 грн (100 008,23 грн - 39 142,43 грн), штрафні (фінансові) санкції на суму 15 216,45 грн (25 002,06 грн-9,785,61 грн); по ППР № основна сума 81 154,42 грн (133 344,32 грн - 52 189,90 грн), штрафні (фінансові) санції на суму 20 288,60 грн (33 336,08- 13 047,48 грн). Не скасовані суми ППР стосуються поїздки позивача у м. Моршин, витрат на пально-мастильні матеріали та транспортних послуг.

Апелянт постанову суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржував, так як вважає постанову суду в цій частині законною і обгрунтованою.

Відповідно до частини 1 статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Тому, колегія суддів переглядає оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, що подана апелянтом ФОП ОСОБА_2 Підстав для перегляду судового рішення в частині, яка не є предметом апеляційного оскарження, колегія суддів не вбачає.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування визначено статтею 177 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктами 177.2-177.4 статті 177 ПК України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

П.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 138.2 ст. 138 ПК України).

Згідно з пунктами 138.4-138.5 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку, з урахуванням наступного:

- датою здійснення витрат, нарахованих платником податку у вигляді сум податків та зборів, вважається останній день звітного податкового періоду, за який проводиться нарахування податкового зобов'язання з податку та збору;

- датою визнання та сумою витрат платника податку від здійснення кредитно-депозитних операцій, у тому числі субординованого боргу, є дата визнання процентів (комісійних та інших платежів, пов'язаних зі створенням або придбанням кредитів, вкладів (депозитів) та їх сума, визначені згідно з правилами бухгалтерського обліку.

Для цілей цієї статті під субординованим боргом розуміються звичайні незабезпечені боргові капітальні інструменти (складові елементи капіталу), які відповідно до договору не можуть бути взяті з банку раніше п'яти років, а у випадку банкрутства чи ліквідації повертаються інвестору після погашення претензій усіх інших кредиторів;

- витрати, понесені платником податку, у вигляді благодійних чи інших внесків та/або вартості товарів (робіт, послуг) до неприбуткових організацій, які згідно з нормами цього розділу враховуються для визначення об'єкта оподаткування платника податку, включаються до складу витрат за датою фактичного перерахування таких внесків та/або вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 138.8 ст. 138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку (п.п.138.8.1 п. 138.8 ст. 138 ПК України).

При цьому, відповідно до п.п. 139.1.1. та п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати на: організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг та відпочинку, придбання та розповсюдження подарунків (крім благодійних внесків та пожертвувань неприбутковим організаціям, визначених статтею 157 цього Кодексу, та витрат, пов'язаних із провадженням рекламної діяльності, які регулюються нормами підпункту 140.1.5 пункту 140.1 статті 140 цього Кодексу); витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Порядок оподаткування податком на додану вартість визначений Розділом У Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (в тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.7 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201. 8 ст. 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому ст. 183 цього Кодексу. Податкова накладна видається платником податку, якій здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З матеріали справи вбачається, що 01.04.2012 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Валентина" (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу № 0104/12, за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю пально-мастильні матеріали (ПММ) на суму, яка вказана в рахунках-фактурах та накладних.

Судом першої інстанції встановлено, що з метою виконання умов вищевказаного договору ТОВ "Валентина" поставило, а ФОП ОСОБА_2 прийняв товар (дизельне пальне) на загальну суму 594 345,92 грн., що підтверджується накладними № 8 від 06.02.2013 на суму 13 457,27 грн., № 46 від 27.03.2013 на суму 19 443,90 грн., № 13 від 05.03.2013 на суму 12 893,66 грн., № 53 від 26.04.2013 на суму 41 518,96 грн., № 29 від 27.05.2013 на суму 26 289,90 грн., № 40 від 28.05.2013 на суму 36 146,26 грн., № 40 від 26.06.2013 на суму 35 116, 20 грн., № 41 від 26.06.2013 на суму 66 055,50 грн., № 44 від 26.07.2013 на суму 53 827,40 грн., № 56 від 26.07.2013 на суму 32 096,26 грн., № 41 від 27.08.2013 на суму 34 377, 60 грн., № 42 від 27.08.2013 на суму 89 760,00 грн, № 38 від 25.09.2013 на суму 37 837,66 грн., № 39 від 25.09.2013 на суму 67 868,45 грн., № 76 від 25.10.2013 на суму 27 656,90 грн.

Позивач в повному обсязі розрахувався за придбаний товар, що підтверджується банківськими виписками по рахунку ФОП ОСОБА_2 за 05.02.2013, за 04.03.2013, за 21.03.2013, за 24.05.2013, за 24.05.2013, за 27.05.2013, за 25.06.2013, за 25.06.2013, за 26.06.2013, за 25.07.2013,за 23.08.2013, за 25.09.2013, за 01.10.2013 та за 24.10.2013.

ТОВ "Валентина" було виписано ФОП ОСОБА_2 податкові накладні.

Суми ПДВ за вказаними податковими накладними були включені позивачем до складу податкового кредиту за звітний період за березень 2013 року, квітень 2013 року, травень 2013 року, за липень 2013 року, за серпень 2013 року, за вересень 2013 року, за жовтень 2013 року, про що свідчать додатки 5 до податкових декларацій з податку на додану вартість за березень 2013 від 22.04.2013, за квітень 2013 від 30.04.2013, за травень 2013 року від 20.06.2013, за липень 2013 від 20.08.2013, за серпень 2013 року від 19.09.2013, за вересень 2013 року від 17.10.2013, за жовтень 2013 року від 19.11.2013 (Розшифровка податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Крім того, вартість пального, використаного позивачем для випалювання (довипалювання) цегли в сумі 355 813,70 грн. була віднесена ним до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, господарська діяльність позивача пов'язана з виробництвом та реалізацією цегли.

При цьому, у своїй господарській діяльності ФОП ОСОБА_2 застосовує власноруч спроектований та змонтований пристрій-випалювач цегли, під час роботи якого здійснюється споживання пально-мастильних матеріалів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем встановлено, що в ході роботи вказаного пристрою щодо випалення (довипалювання) цегли при температурі 1800 С, протягом одного циклу, що становить 3,5 годин, випалювачем використовується 605,5 літрів (ПММ) (ДП).

Так, зокрема, такі дослідження позивача були зафіксовані в акті випробування випалювача, що був складений 11.03.2013 комісією, до складу якої увійшли ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6

Позивач, обґрунтовуючи свою правову позицію, зазначив, що правомірність понесення відповідних витрат щодо використання ПММ в ході застосування вказаного приладу з випалювання (довипалювання) цегли підтверджується вищевказаним актом та відповідними відомостями про використання дизельного пального.

Суд правильно не прийняв до уваги такі твердження позивача, оскільки вказаний акт не є належним документом та складений виключно за участі позивача та інших суб'єктів господарювання.

Також, позивачем не надано доказів, які підтверджують наявність у вказаних осіб спеціальних знань у сфері виробництва будівельних матеріалів, що на думку суду, ставить під сумнів об'єктивність висновків, які викладені в акті випробування від 11.03.2013 року, не надано жодної іншої технічної документації, яка б підтверджувала висновки вищевказаного акта випробувань, відсутні будь-які паспорти, сертифікати чи інші документи, які б могли підтвердити технічні характеристики власноруч спроектованого та змонтованого позивачем пристрою для опалювання цегли.

Тому, суд дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для віднесення до складу валових витрат за 2013 рік вартості придбаних ПММ (ДП) на суму 355 813, 70 грн., та віднесення до складу податкового кредиту ПДВ в сумі 71 162, 74 грн.

Що стосується правомірності віднесення позивачем до складу податкового кредиту та витрат вартості путівок, придбаних у ТОВ "Аркадія Плюс", судова колегія зазначає наступне.

ФОП ОСОБА_2 було придбано у ТОВ "Аркадія плюс" дві путівки на загальну суму 22 600, 00 грн., що підтверджується актами наданих послуг № 22 від 31.12.2013 на суму 6 215,00 грн. та № 10 від 15.01.2013 на суму 16 385, 00 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Дані витрати не можуть вважатись витратами, пов'язаними з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_2 та не є витратами операційної діяльності, так як основним видом діяльності позивача є виготовлення цегли.

Зазначена обставина була встановлена податковим органом в ході перевірки.

А тому, зменшення контролюючим органом податкового кредиту та витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, за результатом аналізу господарських операцій позивача з ТОВ "Аркадія Плюс" відбулося правомірно.

Що стосується правомірності формування позивачем витрат та податкового кредиту по операціям з контрагентами ТОВ "Луганськ Логістик" та ПП "Нива", то суд першої інстанції встановив, що 01.04.2013 року між ФОП ОСОБА_2 (Замовник) та ТОВ "Луганськ Логістик" (Виконавець) укладено договір на надання транспортно-експедиційних послуг № 0427, який, згідно з пунктом 1.1, регулює взаємовідносини сторін при організації перевезень вантажів Замовника автомобільним транспортом Виконавця.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що розмір плати за перевезення вантажу, а також розмір платежів за виконані виконавцем пов'язані з перевезенням транспортні операції й послуги визначаються за узгодженням сторін до подачі заявки на перевезення. Погоджені розміри плати за перевезення фіксуються в заявці замовника, що є невід'ємною частиною договору.

Підставою для розрахунків є рахунки виконавця, акти виконаних робіт, податкові накладні та рахунок.

З метою виконання умов вказаного договору ТОВ "Луганськ Логістик" надало, а ФОП ОСОБА_2, прийняло транспортно-експедиційні послуги на загальну суму 4 000, 00 грн., про що сторонами було підписано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 215 від 22.04.2013.

Позивачем було в повному обсязі здійснено розрахунок за отримані послуги, що підтверджується випискою по банківському рахунку за 19.04.2013.

Також, ТОВ "Луганськ Логістик" було виписано податкову накладну № 107 від 22.04.2013 на суму 4 800, 00 грн., а сума ПДВ була включена позивачем до складу податкового кредиту за травень 2013 року, про що свідчить додаток до податкової декларації з податку на додану вартість за травень 2013 року від 20.06.2013 (Розшифровка податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Крім того, ПП "Нива" було надано ФОП ОСОБА_2 транспортні послуги на загальну суму 32 550,00 грн., що підтверджується актом здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) №21/03-13 від 20.03.2013, який підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

Позивач здійснив повний розрахунок за отримані транспортні послуги, про що свідчить банківська виписка по рахунку позивача за 19.03.2013.

ПП "Нива" було виписано податкову накладну № 8 від 20.03.2013 на суму 32 550, 00 грн., а сума ПДВ включена позивачем до складу податкового кредиту за березень 2013 року, про що свідчить додаток до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2013 року від 20.04.2013 (Розшифровка податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Таким чином, ПП "Нива" та ТОВ "Луганськ Логістик" були надані позивачеві послуги з транспортного перевезення.

Проте, як свідчать матеріали справи, позивачем не було надано товарно-транспортні накладні, які є спецальними документами, що підтверджують фактичне надання послуг перевезення.

Згідно з ч.1 та 2 ст. 8 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" від 01.07.2004 року № 1955-IV транспортно-експедиторські послуги надаються клієнту при експорті з України, імпорті в Україну, транзиті територією України чи іншими державами, внутрішніх перевезеннях територією України. Експедитори за дорученням клієнтів: забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України.

Статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" встановлено, що у разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

З матеріалів справи вбачається, що вищевказані послуги з транспортного перевезення надавались позивачу за допомогою використання автомобільного транспорту.

Так, зокрема, засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року № 2344-III.

Відповідно до ст. 48 вказаного Закону документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є для водія є посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Аналогічне положення передбачене в Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363.

Відповідно до п. 1 вказаних Правил товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей,обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з пунктом 13.1 Правил перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

Відповідно до пункту 14.4 Правил остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться Замовником на підставі рахунку Перевізника, який має бути виписаний не пізніше трьох днів після виконання перевезень з доданням товарно-транспортних накладних. Рахунок за виконані перевезення виписується на підставі належним чином оформлених дорожніх листів разом з товарно-транспортними накладними, а при користуванні автомобілями, робота яких оплачується виходячи з часу роботи автомобіля у Замовника, - тільки дорожніх листів.

Згідно з пунктом 1 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 р. N 207, водій, який здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, повинен мати, зокрема, товарно-транспортну накладну.

Таким чином, у разі відсутності первинної транспортної документації, що підтверджує отримання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортної накладної, сплачені за такі послуги суми коштів не підлягають врахуванню при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток (оподатковуваного доходу), а суми ПДВ - до складу податкового кредиту.

Позивачем не надано ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції доказів того, що ФОП ОСОБА_2 виїзджав у відрядження у м. Моршин у зв'язку з господарською діяльністю та придбавав путівки для проживання у санаторії. Відрядження позивача у м. Моршин письмово не оформлялось, звіт щодо витрачених коштів під час перебування у відрядженні не складався.

Судом першої інстанції витребувано у ТОВ «Аркадія Плюс» додаткові докази. Згідно з листом №115 від 04.12.2015 року зазначено, що ТОВ «Аркадія Плюс» є санаторієм, а не готелем, а тому окремих послуг по проживанню не надає, а громадяни, які прибувають до санаторію, придбавають путівки.

Тому, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції, що придбання путівок позивачем у ТОВ «Аркадія Плюс» пов'язано із санаторно-курортним лікуванням, а не із здійсненням господарської діяльності.

Не надано позивачем доказів щодо використання в господарській діяльності пально-мастильних матеріалів. Як пояснила в судовому засіданні представник апелянта, агрегат для випалювання цегли не рахується у ФОП ОСОБА_2 на балансі. Отже, оскільки відсутній на балансі сам агрегат у позивача, не можна вважати документально підтвердженим використання пального для його випробувань та використання.

Також позивачем не було надано доказів транспортних витрат на доставку патоки. Як пояснила представник позивача, патока по складу позивача не проводилась і її використання ніяким чином не фіксувалось.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Викладені в апеляційній скарзі апелянтом доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції має право за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 160,197,198,200,205,206,212,254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подано касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України у порядку та в строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 06 квітня 2016 року.

Головуючий суддя Бужак Н.П.

Судді: Троян Н.М.

Костюк Л.О.