Справа № 814/4277/15
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

06 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/4277/15

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача - Кравця О.О.
судді -Домусчі С.Д.
судді - за участю секретаряКоваля М.П. Левицької З.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської обласної державної адміністрації на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Миколаївської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області Марянчук Наталії Володимирівни ,

про визнання незаконним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

07.12.2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Миколаївської обласної державної адміністрації та просив визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Миколаївської облдержадміністрації від 27.01.2015 р. №13-р.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.01.2016 року до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - державного реєстратора реєстраційної служби Миколаївського районного управління юстиції Марянчук Наталю Володимирівну.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року позов був задоволений.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом 1-ої інстанції було встановлено , що 08 листопада 2011 року ОСОБА_5 звернувся до Миколаївської райдержадміністрації Миколаївської області із заявою про надання йому у власність земельної ділянки у розмірі земельної частки паю із раніше наданих йому у постійне користування.

Миколаївською РДА Миколаївської області було видано розпорядження від 09.12.2011 року №502-p "Про надання дозволу звернутися в проектну організацію для складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки", пунктом 2 якого рекомендовано надати технічну документацію на розгляд райдержадміністрації .

27 жовтня 2014 року ОСОБА_5 надав до Миколаївської райдержадміністрації розроблену Технічну документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, яка згодом була затверджена відповідно до розпорядження від 13.11.2014 року №320-р.

18.11.2014 року ОСОБА_5 було отримано свідоцтво про право власності на земельну ділянку 11,266 га для ведення фермерського господарства(кадастровий № НОМЕР_1).

27 січня 2015 року головою Миколаївської обласної державної адміністрації було видано розпорядження №13-р "Про скасування розпорядження голови Миколаївської райдержадміністрації від 13.11.2014 року №320-р "Про затвердження Технічної документації із землеустрою в межах території Криничанської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області".

Підставою прийняття вищезазначеного розпорядження, згідно пояснювальної записки, було те, що Миколаївська РДА при передачі ОСОБА_5 земельної ділянки діяла поза межами своїх повноважень.

Згідно із правовим висновком зазначеним у Постанові ВСУ від 11 листопада 2014 року № 21-493а14, обов'язковим для врахування в порядку ст.244-2 КАС України , що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій «пропорційності», використаний судом у справі, яка переглядається, передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч .1 ) ст.12 ГПК України, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів,- підвідомчі господарським судам та розглядаються в порядку господарського судочинства

Таким чином, апеляційний суд ,але вважає ,що справа повинна вирішуватись у порядку господарського судочинства , так як розпорядження ОДА є втручанням у право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст.203 КАС України постанова суду 1-ої інстанції скасовується у апеляційному порядку , а провадження по справі закривається в порядку ст.157 КАС України ,згідно з п.1 ч.1 якої ,суд закриває провадження у справі, у разі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства .

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

Апеляційний суд доходить до висновку , що постанову суду 1-ої інстанції слід скасувати , а провадження - закрити, та роз'яснити позивачу ,що вказана справа віднесена до юрисдикції Господарського суду Миколаївської області в порядку господарського судочинства , так як належним позивачем у справі має бути Фермерське Господарство ОСОБА_5.

Керуючись: ст. ст.185,157, ч.1ст. 195,196, ст.199, ст.203, ч.3ст. 205, 206,254 КАС України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної державної адміністрації - задовольнити частково , а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року - скасувати.

Провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Миколаївської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області Марянчук Наталії Володимирівни , про визнання незаконним та скасування розпорядження,- закрити.

Роз'яснити позивачу - ОСОБА_5 ,що вказана справа віднесена до юрисдикції Господарського суду Миколаївської області в порядку господарського судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий

суддя-доповідач Кравець О.О.

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.