Справа № 804/105/16
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2016-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2016 р. Справа № 804/105/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до відповідача-1: Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії, -
11.01.2016 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ ГУ МВС України у Дніпропетровській області по особовому складу №485 о/с дск, відповідно до якого слідчого Антонова Дмитра Валерійовича було звільнено в запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114;
- поновити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_1) на роботі на посаді слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області;
- присвоїти ОСОБА_2 спеціальне звання капітан міліції;
- виплатити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу;
- виплатити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_1) 10 000 000, 00 грн. моральної шкоди.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначив, що звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів є незаконним, адже на його думку на час звільнення не відбулось ліквідації юридичної особи публічного права - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України у Дніпропетровській області, де він раніше проходив службу на посаді слідчого слідчого відділу, а відбулось вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Тому оскаржує в судовому порядку наказ ГУ МВС України у Дніпропетровській області по особовому складу №485 о/с дск про його вивільнення та дії відповідача щодо цього.
Ухвалою суду від 05 лютого 2016 року залучено до участі у справі у якості другого відповідача - Дніпропетровське міське управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області.
Позивач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив.
У судове засідання з'явились представник відповідач-1 та представник відповідача-2 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 Вони заперечували проти задоволення даного адміністративного позову та надали суду свої письмові заперечення, зазначивши, що дії відповідача були правомірними та останні не порушували вимоги чинного українського законодавства під час винесення оскаржуваного наказу та вивільнення позивача за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114. Зазначили, що вивільнення позивача відбулось на законних підставах. На їх думку, помилковими є твердження позивача про те, що ГУ МВС України в Дніпропетровській області та Дніпропетровське міське управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області вивільнили працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Адже з 06.11.2015 року Дніпропетровське міське управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області перебуває в стані припинення, у зв'язку із чим була утворена ліквідаційна комісія. ОСОБА_2 належним чином був попереджений про вивільнення через скорочення штатів в силу Закону України «Про Національну поліцію». Крім того, всі штати ГУ МВС України в Дніпропетровській області були скорочені, а належних та допустимих доказів згоди чи проходження конкурсу на посади щодо прийняття позивача на службу до поліції немає.
У зв'язку із тим, що позивач у судове засідання не з'явився, з урахуванням вимог ч.6 ст.128 КАС України, в ході судового засідання суд ухвалив рішення про подальший розгляд адміністративної справи в порядку письмового провадження.
Дослідивши письмові докази в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні даного адміністративного позову з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2010 року ОСОБА_2 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ відповідно до наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області №94 о/с від 01.04.2010 року та працював на посаді слідчого відділення розслідування загально кримінальних злочинів слідчого відділу Новомосковського міського відділу.
Як зазначив позивач, за час проходження ним служби на посаді слідчого він сумлінно виконував свої посадові обов'язки, отримував грошові заохочення, нагороджувався грамотою за старанність, сумлінне ставлення до виконання своїх службових обов'язків, високу професійну майстерність, підвищував кваліфікацію.
11.06.2015 року рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України за №10/І/ IV/1 ОСОБА_2 було надано статус учасника бойових дій на підставі довідки про безпосередню участь особи у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 09.02.2015 року №1112/Гл; наказу АТЦ при СБУ від 05.11.2014 року №60, наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 01.10.2014 року №392 о/с дск.
06.11.2015 року відповідачем був виданий наказ ГУ МВС України в Дніпропетровській області по особовому складу №458 о/с дск, відповідно до якого ОСОБА_2 було звільнено у запас Збройних Сил (з поставленням на військовий облік) за п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 з посади слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Дніпропетровського міського управління. В матеріалах справи міститься копія витягу з наказу по особовому наказу від 06.11.2015 року за №485 о/с.
За словами позивача з цим наказом про звільнення його було ознайомлено - 08.12.2015 року та видано трудову книжку.
Водночас з 07.11.2015 року ОСОБА_2 на підставі наказу №1 о/с відповідно до п.9 та п.12 розділу 11 Закону України «Про Національну поліцію» був призначений таким, що прибув з Міністерства внутрішніх справ з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування. Копія витягу наказу від 07.11.2015 року №1 о/с міститься в матеріалах справи.
За твердженнями позивача ним було виявлено бажання проходити службу в поліції, він написав рапорт про перевід його на службу до органів Національної поліції. Однак, незважаючи на це, його було звільнено через скорочення штатів. На думку ОСОБА_2 така підстава звільнення є помилковою, адже питання, пов'язані з проходженням публічної служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки врегульовані спеціальними нормативно-правовими актами, зокрема Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України.
Отже, не погодившись із вищевказаним наказом про звільнення, діями відповідача, ОСОБА_2 звернувся до суду із цим адміністративним позовом. Тому, встановлення правомірності чи протиправності винесення наказу ГУ МВС України у Дніпропетровській області по особовому складу №485 о/с дск про звільнення ОСОБА_2 в запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 є предметом доказування в цій адміністративній справі та розгляд похідних від цього позовних вимог відповідно.
У своєму позові ОСОБА_2 зазначає про помилковість його звільнення через скорочення штатів на підставі п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 та вважає, що в органах внутрішніх справ сталися зміни в організації виробництва і праці, тому згідно ст. 42 КЗпП України позивач має переважне право на залишення на роботі. З цього приводу суд зазначає таке.
Згідно ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Втім, судом було встановлено, що з 07.11.2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» і разом зі втратою чинності Закону України «Про міліцію» міліція як державний орган виконавчої влади в Україні була ліквідована.
Згідно з п. 7 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» Кабінету Міністрів України доручено забезпечити створення центрального органу виконавчої влади - поліції України та його територіальних органів.
Статтею 113 Конституції України Кабінет Міністрів України визначається як вищий орган у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Пункти 9 і 9-1 ст. 116 Конституції України (в редакції згідно із Законом України від 21.02.2014 року №742-VІІ «Про відновлення дії окремих положень Конституції України») наділяють Кабінет Міністрів України повноваженнями щодо спрямування і координації роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, а також щодо утворення, реорганізації та ліквідації відповідно до закону міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади.
Наведені положення кореспондуються з нормами, закріпленими у Цивільному кодексі України, Законах України від 27.02.2014 року №794-VІІ «Про Кабінет Міністрів України» та від 17.03.2011 року №3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади».
Так, відповідно до статей 81, 110 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права створюється та припиняється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який на це уповноважений та в межах його компетенції. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.
Згідно з частиною першою статті 110 Цивільного кодексу України правом ліквідовувати юридичну особу наділений суб'єкт її створення.
Пунктом 9 частини першої статті 2 Закону України від 27.02.2014 року №794-VІІ «Про Кабінет Міністрів України» (надалі - Закон №794-VІІ у відповідній редакції) спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю віднесено до основних завдань Кабінету Міністрів України.
Згідно ст.20 Закону №794-VІІ, якою закріплені основні повноваження Уряду, Кабінет Міністрів України у сфері вдосконалення державного управління та державної служби розробляє і здійснює заходи, спрямовані на вдосконалення системи органів виконавчої влади з метою підвищення ефективності їх діяльності та оптимізації витрат, пов'язаних з утриманням апарату управління (абз. 3 п. 6 ч. 1 ст. 20), а також утворює, реорганізовує і ліквідує міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання органів виконавчої влади, затверджує положення про зазначені органи (абз. 9 п. 6 ч. 1 ст. 20).
Вказані положення також викладено законодавцем і в частині першій статті 21 Закону України №794-VІІ, відповідно до якої Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.
Статтею 1 Закону України від 17.03.2011 року №3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (надалі - Закон № 3166-VI) закріплено, що систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.
Утворення, реорганізація та ліквідація міністерств та інших центральних органів виконавчої влади визначаються в статті 5 Закону №3166-VI.
Згідно частини 1 ст.5 Закону №3166-VІ міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України.
Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (ч.3 ст.5 Закону №3166-VI).
Так, Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (ч.5 ст.5 Закону №3166-VI).
Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України (ч. 7 ст. 5 Закону №3166-VI).
Актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується (ч. 8 ст. 5 Закону №3166-VI).
Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 9 ст. 5 Закону №3166-VI).
Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону №3166-VI, територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.
Виходячи з положень, викладених у постанові Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 року №730 Кабінетом Міністрів України зазначено про ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, в тому числі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, та не визначено правонаступників.
Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 року №730, видана Кабінетом Міністрів України у межах його повноважень на підставі та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Процедура ліквідації юридичних осіб визначена положеннями Цивільного кодексу України. Так, згідно положень ч. 1 ст. 104 ЦК України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.
За постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 року №730 Головне управління МВС України в Дніпропетровській області з 05.11.2015 року перебуває в стані припинення. В матеріалах справи міститься Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, яким підтверджується дана обставина.
Наказом голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області «Про затвердження персонального складу ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області» від 27.11.2015 року №3758 затверджено склад ліквідаційної комісії.
Згідно додатку №2 до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» Дніпропетровське міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області ліквідовано як юридична особа публічного права. Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців Дніпропетровське міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області перебуває в стані припинення з 06.11.2015 року. Також вимогами вищезазначеної постанови КМУ були утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції згідно з переліком в додатку №1 до постанови, в тому числі Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в структуру якого входить Дніпропетровський відділ поліції Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Наказом голови ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області «Про затвердження персонального складу ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області» від 02.12.2015 року №1499 затверджено склад ліквідаційної комісії.
Таким чином, твердження позивача щодо помилковості вивільнення його на підставі п.64 «г» Положення через скорочення штатів у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, є хибними та не відповідають дійсності. Тому, дії відповідача-1 щодо винесення спірного наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 року про вивільнення ОСОБА_2 є правомірними.
Так, відповідно до абз.5 п.8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 (надалі - Положення), дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.
Відповідно до п.64 «г» Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - за відсутності можливості подальшого використання на службі.
Згідно з вимогами п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Крім того, Закон України «Про Національну поліцію» було опубліковано за 3 місяці до дня вивільнення працівників, що відповідає вимогам ст.49-2 КЗпП України щодо необхідності попередження працівників про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Проте, форма такого попередження не передбачена, а тому воно може бути зроблено у вигляді листа, розпорядження чи іншого документа.
Як зазначив відповідач, органами державної влади був обраний спосіб попередження, зокрема працівників міліції (осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ) про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів - у формі норми Закону, що носить загальнодоступний характер та встановлює достатній термін для того щоб дізнатися про можливі наслідки такого попередження.
Отже, вбачається, що позивач був належним чином попереджений про звільнення саме через скорочення штатів в силу Закону України «Про Національну поліцію» з дотриманням вимог щодо мінімальних термінів такого попередження. Тому, наказ від 06.11.2015 року №485 о/с є винесеним правомірно та у суду відсутні правові підстави для його скасування.
Що стосується наказу від 07.11.2015 року №1 о/с по особовому складу про призначення такими, що прибули з Міністерства внутрішніх справ з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування з 07.11.2015 року відповідно до п.9 та п.12 розділу 11 Закону України «Про Національну поліцію», про який зазначає позивач у своєму позові, то суд зазначає наступне.
В матеріалах справи міститься копія витягу зі вказаного наказу, в тому числі щодо ОСОБА_2. Проте, не було надано суду підтвердження свого волевиявлення працювати у поліції за нормами нового закону, не надано належних та допустимих доказів прийняття його на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за його згодою чи проходження останнім конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, як то визначено вимогами п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».
Крім того, як зазначив відповідач-1, станом на 06.11.2015 року у нього не було підстав для звільнення ОСОБА_2 за п. 64 «з» Положення, у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації. Адже наказом МВС України «Про організаційно штатні питання» від 06.11.2015 року №1388 були скорочені всі штати ГУ МВС України у Дніпропетровській області, також скорочена посада, з якої було звільнено позивача, ліквідовано орган, з якого було звільнено позивача.
У зв'язку з цим і позовна вимога про поновлення ОСОБА_2 на роботі за посадою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області є такою, що задоволенню не підлягає.
Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач неодноразово був відсторонений від виконання своїх службових обов'язків. Як зазначив відповідач-2, таке відсторонення було здійснене на підставі ухвал Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2015 року, 09.09.2015 року та 07.08.2015 року з 21.04.2015 року по 07.10.2015 року. В матеріалах справи містяться витяги з наказів по особовому складу про відсторонення позивача від виконання службових обов'язків у визначені періоди від 21.04.2015 року №162 о/с, від 23.06.2015 року №253 о/с, від 18.08.2015 року №350 о/с.
Щодо позовної вимоги про присвоєння ОСОБА_2 спеціального звання капітан міліції, суд зазначає, що така задоволенню не підлягає.
Адже за вимогами пп.5 п.27 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 визначено, що повноваженнями щодо присвоєння чергового спеціального звання молодшого, середнього і старшого начальницького складу до підполковника міліції, підполковника внутрішньої служби включно наділені начальники головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та м. Севастополі, науково-дослідних установ, ректори вищих навчальних закладів системи МВС та прирівняні до них особи.
Отже, на момент звільнення та винесення наказу про це 06.11.2015 року за №485 о/с позивач мав звання старший лейтенант міліції. З огляду на вищевказані вимоги Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, суд не наділений у встановленому законом порядку повноваженнями щодо присвоєння чергового спеціального звання, в тому числі середнього начальницького складу.
Щодо похідної позовної вимоги про виплату ОСОБА_2 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, то суд зазначає, що така також не підлягає задоволенню.
По-перше, суд вважає за необхідне роз'яснити, що правове регулювання трудових відносин щодо виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу здійснюється загальними нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Згідно ч.1 та ч.2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
По-друге, такі виплати належні лише у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу. Проте, як вже було встановлено судом вище, наказ про звільнення ОСОБА_2 є винесеним правомірно та у суду не було підстав для поновлення його на роботі за попередньою посадою з огляду на обставини справи, тому як такого вимушеного прогулу у позивача не було.
По-третє, відповідачі звертають увагу суду на те, що відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, норми законодавства про працю про оплату і порядок вирішення трудових спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).
Також Вищим адміністративним судом України в «Аналітичній довідці про вивчення та узагальнення практики розгляду адміністративними судами спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби» від 01 лютого 2009 року та інформаційному листі від 26 травня 2010 року №753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» висловлена правова позиція, що положення Кодексу законів про працю України не поширюються на спірні відносини, позаяк проходження служби в органах внутрішніх справ врегульовано спеціальним законодавством.
Щодо позовної вимоги про виплату ОСОБА_2 10 000 000, 00 грн. моральної шкоди, суд зазначає таке.
В обґрунтування заявленої позовної вимоги ОСОБА_2 зазначив, що після звільнення він зазнав значних моральних страждань, які оцінив на суму 10 000 000, 00грн. Суд вважає, що такі моральні страждання ОСОБА_2 пов'язує із порушенням відповідачами його законних прав як працівника.
Так, згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Отже, вище судом було встановлено, що законні права ОСОБА_2 під час винесення наказу від 06.11.2015 року про його вивільнення не були порушені, тому цей наказ є правомірним. А визначену суму у 10 000 000,00грн. позивач жодним чином не обґрунтовує, не надає суду належні докази у підтвердження своїх міркувань.
Так, згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Крім того, відповідачі звертають увагу суду на той факт, що п.2 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначена можливість відшкодування моральної шкоди у разі прямого передбачення законом. А проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України регулюється спеціальним законодавством, яким можливості відшкодування моральної шкоди особі начальницького складу органів внутрішніх справ України при проходженні служби не передбачено.
Таким чином позовна вимога про відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі є такою, що задоволенню не підлягає.
Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Суд згідно ст.86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку щодо необхідності відмови у задоволенні даного адміністративного позову повністю.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 60, 86, 160, 161, 163 КАС України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 18 березня 2016 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя В.М. Олійник В.М. Олійник В.М. Олійник