Справа № 813/718/15
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року м. Київ К/800/37589/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючої судді - Васильченко Н.В.,

суддів: Калашнікової О. В., Леонтович К.Г.

провівши попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2015 року у справі № 813/718/15 за позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа, ОСОБА_3 про зобов'язання до вчинення дій, а саме знести самочинне будівництво.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проводить будівництво господарської будівлі по АДРЕСА_1 району з відхиленням від проекту забудови земельної ділянки, у зв'язку з чим відповідачу винесено припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Відповідач, вимоги, встановлені приписом не виконав, що стало підставою звернення до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 за власний рахунок знести об'єкт самочинного будівництва господарської будівлі за адресою АДРЕСА_1

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог Державної архітектурно будівельної інспекції України в особі департаменту державної архітектурно будівельної інспекції у Львівській області до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_1 про зобов'язання до вчинення дій відмовлено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_3 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції, а касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами позапланової перевірки 20 лютого 2014 року інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області було складено акт № 14/2-ф перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ОСОБА_2 За результатами перевірки встановлено, що громадянином ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 проведено будівництво господарської будівлі з відхиленням від проекту забудови земельної ділянки, виданого на підставі рішення Жидачівської районної ради № 90 від 16 березня 1989 року, затвердженого головним архітектором Жидачівського району 28 березня 1989 року. Згідно з проектом земельної ділянки розміри господарської будівлі в плані зазначені 5,5 м х 9,0 м, а фактичні розміри господарської будівлі становлять 6,1 м х 24,8 м. Відстань між господарськими будівлями гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 становить від 5,0 м до 6,8 м, чим порушено п. 1. 8, п. 2. 2, п. 2. 6 ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України».

Згідно акту, позивачем 22 листопада 2012 року складено припис № 14/2-ф, яким зобов'язано гр. ОСОБА_2 вжити заходів щодо виконання вимог припису щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництва господарської будівлі у відповідності до вимог ст. 39 або п. 9 ч. 1 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Станом на день проведення перевірки об'єкт будівництва в експлуатацію не прийнятий, документи на право власності на дану будівлю відсутні. За результатами проведеної перевірки, позивачем складено протокол про адміністративне правопорушення №14/2-ф від 20 лютого 2014 року; припис №14/2-ф від 20 лютого 2014 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, яким зобов'язано відповідача привести об'єкт будівництва господарської будівлі у відповідність до проекту забудови земельної ділянки. Позивачем 06 березня 2014 року винесено постанову № 14/34-ф/у про накладення на відповідача штрафу за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 188-42 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У відповідності до ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» позивачем 24 вересня 2014 року проведено позапланову перевірку виконання вимог припису № 14/2-ф від 20 лютого 2014 року, за результатами якої встановлено, що вказаний припис не виконаний, об'єкт будівництва господарської будівлі не приведений у відповідність до проекту забудови земельної ділянки, що свідчить про порушення відповідачем п. 3 ч. 4 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», абз. 3 п. 14 постанови Кабінету Міністрів України № 553 від 23 травня 2011 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджений висновок органу державного будівельного контролю щодо наявності істотних порушень будівельних норм і правил об'єкта будівництва господарської будівлі за адресою: АДРЕСА_1, а тому такий, у відповідності до вимог ст. 376 Цивільного кодексу України вважається самочинним будівництвом, у зв'язку з чим відповідача слід зобов'язати за власний рахунок знести вищевказаний об'єкт.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи в задоволені позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно- будівельний контроль та нагляд. Згідно положень ч. 2 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» об'єкт вважається самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач при зверненні до суду діяв не у відповідності до повноважень та не у спосіб, визначений законом, оскільки згідно вимог ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову житлового будинку. При цьому позивачем не надано доказів того, що будівельні роботи, виконані відповідачем, істотно порушують будівельні норми, а також доказів неможливості перебудови такого об'єкту з метою усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб чи істотного порушення будівельних норм. Поряд з цим, за приписами ст. 376 Цивільного кодексу України, можливість знесення самочинного будівництва пов'язується саме з цими обставинами, а не з невиконанням припису.

Суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що позивач не звертався в суд щодо зобов'язання відповідача провести відповідну перебудову, а також позивачем на виконання вимог ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України, ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не було встановлено, що проведення такої перебудови є неможливим, а порушення щодо відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, або порушення будівельних норм і правил відповідача були істотними, позивач при зверненні до суду з вимогою знесення об'єкту самочинного будівництва діяв за відсутності підстав та не у спосіб, визначений ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України, ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується із вказаним висновком суду апеляційної інстанцій.

Колегія суддів дійшла думки, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно встановив характер спірних правовідносин та обґрунтовано застосував норми матеріального права до їх вирішення. Порушень норм процесуального закону, які б призвели до ухвалення незаконного рішення судом апеляційної інстанції, не вбачається.

Згідно ч. 3 ст. 220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судом апеляційної інстанцій винесене законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2015 року у справі № 813/718/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним судом України з підстав, в порядку та у строки, визначені ст.ст. 236 - 239-1 КАС України.

Судді: