Справа № 127/5013/16-а
Суддя: Гриневич В. С.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/5013/16-а
Провадження № 2-а/127/227/16
П О С Т А Н О В А
Іменем України
06 квітня 2016 року м. Вінниця
Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Гриневич В.С., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу №127/5013/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов`язання до вчинення дій,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов`язання до вчинення дій.
Позовні вимоги мотивовані тим, що починаючи з 2005 року і по даний час позивач перебував на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію, обчислену відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб». З моменту отримання позивачем III групи інвалідності, останній неодноразово звертався до відповідача з проханнями щодо перерахунку пенсії з урахуванням отриманої ним інвалідності, однак всі звернення позивача були проігноровані.
В черговий раз позивач звернувся до відповідача із проханням здійснити перерахунок його пенсії відповідно до частини 3 статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами і доповненнями від 23 листопада 1995 року №458/95 ВР в розмірі 200 процентів мінімальної пенсії за віком з врахуванням раніше виплаченого підвищення, починаючи з моменту встановлення ІІІ групи інвалідності, проте, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повідомило позивача, що підвищення до його пенсії, як інваліду війни III групи, здійснюється з розрахунку 30% прожиткового мінімуму для осіб які втратили працездатність згідно Закону.
Позивач вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, приймаючи таке рішення діяло протиправно, фактично відмовило позивачу у перерахунку пенсії, незаконно обмежило розмір пенсії чим суттєво обмежено зміст та обсяг пенсійних прав позивача.
З огляду на зазначене позивач звернувся до суду з адміністративним позовом та просив зобов`язати відповідача провести з 1 вересня 2015 року перерахунок та виплату пенсії позивачу в розмірі 200 відсотків мінімальної пенсії за віком з урахуванням положень статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з наступними змінами розмірів прожиткового мінімуму.
Ухвалою суду від 15 березня 2016 року відкрито скорочене провадження у справі. Цієюж ухвалою, адміністративний позов в частині вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу в розмірі 200 відсотків мінімальної пенсії за віком з урахуванням положень статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з наступними змінами розмірів прожиткового мінімуму, за період з 01.09.2015р. по 13.09.2015р. залишено без розгляду.
29 березня 2016 року на адресу суду надійшли письмові заперечення відповідача проти позову, в яких останній вказав, що позивач перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян та отримує пенсію за вислугу років згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно з матеріалами пенсійної справи, позивачу призначено пенсію по інвалідності з 01.11.2005р., як інваліду війни ІІІ групи, основний розмір якої складає 60% суми грошового забезпечення, з 01.01.2007р. перерахунок та виплату пенсії покладено на головне управління. Щодо посилань позивача на ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції до 05.10.2005р.), яка передбачала підвищення пенсії в розмірі 200% мінімальної пенсії за віком, відповідач зазначив, що вказані положення втратили чинність 01.01.2006 року на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до якого, стаття 13 зазначеного Закону викладена в новій редакції, згідно якої інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам І групи - у розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи 40% процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Вказані зміни були оприлюднені та набрали законної сили, при цьому позивач мав можливість з ними ознайомитись, а відтак правові підстави розгляду правомірності застосування положень даного закону на час призначення пенсії та в період дії його положень щодо доплати до пенсії в розмірі 200% мінімальної пенсії за віком - відсутні. Крім того, відповідач зауважив, що зміни внесені 01.01.2006р. до Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» не визнані неконституційними, не втратили чинність, роз`яснення щодо їх застосування відповідно до тлумачень позивача також відсутні, а відтак підлягають виконанню.
Крім того, відповідач звертає увагу суду на той факт, що ОСОБА_1 має посвідчення «Учасника бойових дій». Позивачу, за рішенням суду, щомісячно виплачується підвищення до пенсії, як учаснику бойових дій, яке регулюється Законом України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту». Разом з тим, позивачу також встановлена ІІІ група інвалідності, проте діючим законодавством України виплата двох видів підвищень до пенсії (учасник бойових дій та інвалід війни) не передбачена.

При цьому, відповідач зазначив, що відповідно до аб.2 ч.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011р. № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" і "Про соціальний захист дітей війни", таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав."

Отже, на думку відповідача, позивач має право вибору на підвищення до пенсії як учаснику бойових дій, або як інваліду війни. На сьогоднішній день ОСОБА_1 виплачується надбавка в більшому розмір, а саме як учаснику бойових дій, а тому, у відповідності до норм чинного законодавства, головне управління не має права нараховувати позивачу дві надбавки. (а.с. 24-25)

З урахуванням положень статті 183-2 КАС України, за результатами розгляду поданого відповідачем заперечення проти позову суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку скороченого провадження.
Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Як вбачається з виписки акта огляду МСЕК №109463 від 10.01.2006р., ОСОБА_1 , у зв`язку з отриманою травмою, пов`язаною з виконанням військової служби, безтерміново встановлена ІІІ група інвалідності (а.с. 9).
12 січня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до районного військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності (а.с. 30).
20 січня 2006 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 видано пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 , відповідно до якого останній являється інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. (а.с.6).
Як вбачається з розрахунку пенсії по інвалідності, пенсія позивачу призначена 01.11.2005р. (а.с. 33).
Таким чином, 01.11.2005р. позивач перебував на обліку у Вінницькому обласному військовому комісаріаті, а з 01.01.2007р. по даний час перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію за вислугу років згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»
Відповідно до частини 4 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (у редакції, чинній до 1 січня 2006 року), інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.
Разом з тим, 1 січня 2006 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 5 жовтня 2005 року, згідно з яким частину 4 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" викладено в новій редакції, відповідно до якої інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Вказані положення Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не змінювались, такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавались.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як зазначено вище та встановлено судом, ОСОБА_1 набув статус інваліда війни 10.01.2006 року та звернувся до військкомату з заявою про призначення пенсії 12.01.2016р., тобто після набуття чинності Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". При цьому, починаючи з 1 січня 2016 року та по даний час частина 4 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачає, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються, зокрема, інвалідам IІI групи - на 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Таким чином, посилання позивача на статтю 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції до 01.01.2006р. суд вважає безпідставним та до уваги не приймається.
Крім того, як зазначає позивач в адміністративному позові, він неодноразово звертався до відповідача з проханнями щодо перерахунку пенсії з урахуванням отриманої ним інвалідності, однак всі звернення позивача були проігноровані, при цьому звернувшись в черговий раз із проханням здійснити перерахунок його пенсії відповідно до частини 3 статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі 200 процентів мінімальної пенсії за віком з врахуванням раніше виплаченого підвищення, починаючи з моменту встановлення ІІІ групи інвалідності, відповідачем фактично відмовлено позивачу у перерахунку пенсії.
Однак, до адміністративного позову позивачем не додано та матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з заявами про перерахунок пенсії відповідно до частини 3 статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та відповідно не містять відмови відповідача у перерахунку пенсії позивачу.
В той же час, як вбачається з матеріалів пенсійної справи позивача, які додані відповідачем до заперечень на позов, позивач маючи статус «Учасника бойових дій», 22.06.2011р. звернувся до начальника головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою, в якій просив виплачувати йому підвищення до пенсії як учаснику бойових дій згідно рішення суду від 28.12.2006 року по справі №2-а-2596/06, без врахування виплати підвищення до пенсії як інваліду війни ІІІ групи. (а.с. 27)
Так, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.12.2006р. у справі №2-а-2596/06 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 виплачувати ОСОБА_1 підвищення пенсії на 150% мінімальної пенсії за віком, але без підвищення на 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з моменту набуття статусу учасника бойових дій, тобто з 19.10.2006р. (а.с. 35-37)
Як вбачається з довідки про перерахунок пенсії позивачу від 23.11.2015р., ОСОБА_1 , за рішенням суду, щомісячно виплачується підвищення до пенсії, як учаснику бойових дій, яке регулюється Законом України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту». З 01.12.2015 року пенсія перерахована, основний розмір пенсії складає 60% грошового забезпечення, з урахуванням мінімального розміру пенсії її розмір становить 1466,01 грн. та встановлена надбавка до пенсії як учаснику бойових дій у розмірі 538,50 грн. (а.с. 28)
Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011р. № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" і "Про соціальний захист дітей війни", таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав."
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач має право вибору на підвищення до пенсії: як учаснику бойових дій, або як інваліду війни.

Судом встановлено, що на даний час ОСОБА_1 виплачується надбавка як учаснику бойових дій, проте, одночасна виплата підвищень за різними підставами не узгоджується з приписами чинного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно зі статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку що позивачем не доведено належними засобами доказування правомірності заявлених вимог, натомість висновки відповідача викладені у запереченнях на адміністративний позов відповідають нормам чинного законодавства, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, відсутні підстави для їх відшкодування.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-12, 70-72, 86, 94, 159-163, 167, 183-2, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: