Справа № 463/624/14-а,2-а/463/25/15
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Справа № 876/10880/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання - Кіри Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Личаківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, за участі третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ "УкрСибБанк", ТОВ "Кей-Коллект" про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача - Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ "УкрСибБанк", ТОВ "Кей-Коллект", в якому просила визнати протиправним та скасування розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №601 від 11 квітня 2006 року "Про дозвіл подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8"

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, представник позивача оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що оскаржуване Розпорядження № 601 від 11 квітня 2006 року прийняте всупереч ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», якими передбачено, що отримання згоди на вчинення правочинів щодо майна, право користування яким мають діти, вимагається саме від батьків цих дітей. Оскільки позивач є мамою дітей- ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та іпотекодавцем майнового поручителя, то саме вона зобов'язана звертатися в органи опіки та піклування Личаківського району м.Львова з заявою для отримання згоди на передачу в іпотеку єдиного житла своїх дітей, а саме: квартири по АДРЕСА_1. Апелянт також звертає увагу на те, що заява подружжя ОСОБА_9 (ОСОБА_2) та ОСОБА_5 не була зареєстрована належним чином (без штампу вхідної кореспонденції з номером та датою реєстрації та ніким не посвідчена), а тому її необхідно вважати неподаною. Також звертає увагу, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскаржуваним розпорядженням Личаківської районної адміністрації не було порушено право малолітніх дітей на житло, які не були власниками квартири, оскільки не допускають будь-яке зменшення або обмеження прав та інтересів дітей, навіть, якщо вони не є власниками житла. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Представник позивача (апелянта)- ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача - ОСОБА_10 у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Представник третьої особи - ТОВ "Кей-Коллект" - Блажевський П.І. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржувану постанову скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 09 червня 1996 року, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 є співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сімї та прописку від 01 грудня 2011 року у квартирі за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_13, а також малолітні ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7.

06 квітня 2006 року на засіданні опікунської ради при Личаківській районній адміністрації Львівської міської ради розглянуто заяву ОСОБА_15 та ОСОБА_4 про надання дозволу на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 у зв'язку з погашенням боргу за договором про відступлення права вимоги предметом якого є АДРЕСА_2 та вирішено: дозволити подружжю ОСОБА_15 та ОСОБА_4 укласти договір застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, що підтверджується витягом з протоколу №11 засідання від 06 квітня 2006 року.

11 квітня 2006 року на підставі рішення опікунської ради Личаківська района адміністрація Львівської міської ради видала розпорядження №601, яким надано дозвіл подружжю ОСОБА_15 та ОСОБА_4 на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження Личаківська района адміністрація Львівської міської ради діяла правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Сімейним кодексом України, Законом України «Про охорону дитинства», Правилами опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999 року №34/166/131/88, а тому відсутні підстави для його скасування.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких підстав.

Відповідно до положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України в п.5 мотивувальної частини Рішення №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 р. (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване розпорядження Личаківської районої адміністрації Львівської міської ради, яким надано дозвіл подружжю ОСОБА_15 та ОСОБА_4 на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 за своїм змістом та суттю є ненормативним правовим актом індивідуального характеру, вичерпало свою юридичну силу після його реалізації, а саме: після укладення договору іпотеки квартири АДРЕСА_1, а тому правову оцінку вказаному розпорядженню необхідно надавати при дослідженні правомірності укладення цього договору.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, цей договір оскаржується в судовому порядку, крім того, в суді розглядається справа про стягнення заборгованості, що виникла у зв'язку укладенням та невиконанням умов цього договору. Цей факт сторонами не оскаржується.

Тому, враховуючи вищенаведене, колегія судів звертає увагу на те, що, розглядаючи цю справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, разом з тим, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на те, що в цьому випадку неоднаково застосовано ст. 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини не містить ознак публічно- правового характеру, а тому і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені законами України, в порядку цивільного судочинства.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 06 жовтня 2015 року у справі №21-130а15, а в силу вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 195, 196, п.4 ч.1 ст.198, ст.ст.203, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Личаківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2015 року у справі №463/6244/14-а скасувати, та прийняти ухвалу, якою закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлено 07 квітня 2016 року.