Справа № 2а-751/11
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Київ К/800/22996/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Донця О.Є.,

Конюшка К.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на постанову Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16 листопада 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Черкаської міської ради, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про часткове скасування рішення №2-444 від 21.12.2006,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, в якому просили скасувати рішення Черкаської міської ради від 21.12.2006 №2-444 в частині передачі в оренду ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 813 кв.м.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю рішення Черкаської міської ради від 21.12.2006 №2-444 в частині надання в оренду ОСОБА_5 земельної ділянки площею 813 кв.м. як такого, що порушує права позивачів як фактичних користувачів сусідньої земельної ділянки.

Постановою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16 листопада 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з рішенням Черкаської міської ради від 26.06.2003 №3-507 ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 належало по 33 % земельної ділянки площею 390 кв.м., розташованої в АДРЕСА_2, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд. На підставі рішення Черкаської міської ради від 26.06.2003 №3-507 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстровано 02.03.2004 №844.

Відповідно до свідоцтв про право власності на спадщину за законом №№ 2-3218, 2-3220, 2-3222 від 09.12.2008 позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 являються спадкоємцями по 1/3 частини майна, що належало померлому ОСОБА_8 (згідно із свідоцтвом про смерть ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року). До складу спадкового майна входить 3/25 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Черкаської міської ради від 21.12.2006 №2-444 ОСОБА_5 передано в оренду земельну ділянку площею 813 кв.м. по АДРЕСА_1 строком на 49 років з цільовим призначенням - для ведення городництва та укладено договір оренди вказаної земельної ділянки.

Для отримання в оренду земельної ділянки розроблено проект землеустрою, якому передувало отримання ОСОБА_5 позитивних висновків управління містобудування та архітектури міськвиконкому, управління екології та природних ресурсів по Черкаській області, Черкаської міської санітарно-епідеміологічної станції та археологічної інспекції м.Черкаси, управління культури облдержадміністрації, на підставі яких Черкаське міське управління земельних ресурсів надало погодження на відведення ОСОБА_5 земельної ділянки площею 813 кв.м. у оренду на 49 років з цільовим призначенням - для ведення городництва, без права забудови за рахунок земель Черкаської міської ради.

Вказуючи на протиправність рішення Черкаської міської ради від 21.12.2006 №2-444 в частині надання в оренду земельної ділянки площею 813 кв.м. по АДРЕСА_1 ОСОБА_5, позивачі звернулись до суду із даним позовом.

У позовній заяві позивачами зазначено, що вони є землекористувачами земельної ділянки на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 06.10.1955 №714-д.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності з боку позивачів наявності факту порушення їх прав та інтересів у зв'язку з прийняттям Черкаською міською радою оскаржуваного рішення. Зазначена позиція судів попередніх інстанцій ґрунтується на тому, що позивачами не надано доказів того, що до складу спадкового майна увійшла земельна ділянка, яка належала померлому ОСОБА_8. Так, судами зазначено, що згідно із свідоцтвами про право власності на спадщину за законом №№ 2-3218, 2-3220, 2-3222 від 09.12.2008 кожний із позивачів є спадкоємцем 1/3 частини майна, що належала померлому ОСОБА_8, у той час як на земельну ділянку спадщина не відкривалась.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову, вважаючи при цьому за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Згідно з частиною четвертою статті 120 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Колегія суддів не може погодитися із позицією судів попередніх інстанцій в частині недоведеності з боку позивачів наявності факту порушення їх прав та інтересів у зв'язку з відсутністю факту оформлення позивачами правовстановлюючих документів на земельну ділянку після смерті спадкодавця - ОСОБА_8, оскільки речові права на земельну ділянку у відповідній частині перейшли до позивачів у зв'язку із спадкуванням частини житлового будинку.

У той же час, як вбачається із змісту позовної заяви та доводів касаційної скарги, позивачі обґрунтовують наявність у них прав на землю рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 06.10.1955 №714-д, яким за посиланням позивачів за домоволодінням, власниками якого вони є, закріплено земельну ділянку більшого розміру - 0,44 га.

Колегія суддів вказує на безпідставність зазначених посилань, оскільки як встановлено судами попередніх інстанцій питання відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 в наступному було врегульовано рішенням Черкаської міської ради від 26.06.2003 №3-507, яким ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 0,390 га., розташовану в АДРЕСА_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На підставі рішення Черкаської міської ради від 26.06.2003 №3-507 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстровано 02.03.2004 №844.

При цьому, оскаржуване у вказаній справі рішення Черкаської міської ради від 21.12.2006 №2-444 з мотивів накладення земельної ділянки, переданої в оренду, на земельну ділянку розміром 0,39 га, передану у власність згідно з рішенням від 26.06.2003, позивачами не оспорювалось.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини, встановлені судами попередніх інстанцій на підставі доказів, досліджених під час судового розгляду справи, колегія суддів погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для вжиття заходів судового захисту прав позивачів за вказаним позовом.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій дана вірно, порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не допущено.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Відповідно до частини першої статті 10, статті 25, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради

Відповідно до пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Системний аналіз положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить про те, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб'єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.04.2010 № 10-рп/2010 положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

З урахуванням викладеного, виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена позиція колегії Вищого адміністративного суду України також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 19 січня 2016 року у справі за позовом прокурора Сокирнянського району Чернівецької області в інтересах держави до Михалківської сільської ради Сокирнянського району Чернівецької області про визнання протиправним та скасування рішення.

Так, у вказаній справі, предметом якої було рішення сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України зазначила, що висновок судів про те, що відповідач у спірних правовідносинах не здійснював владних управлінських функцій ґрунтується на неправильному застосуванні норм процесуального права, оскільки у цих правовідносинах відповідач реалізував свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності.

Одночасно з викладеним, колегія суддів, керуючись положеннями абзацу другого частини першої статті 244-1 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за можливе відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Верховного Суду України від 07.10.2014 у справі №21-397а14, відповідно до якої у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з частинами першою, десятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, викладеною у мотивувальній частині рішення від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

У рішенні від 16.04.2009 №7-рп/2009 зазначено, що у Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії, а отже, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, як і право на оскарження в суді рішень органів місцевого самоврядування гарантується безпосередньо на підставі Конституції України кожному (частина третя статті 8, частина друга статті 55).

Конституційним Судом України зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).

Згідно з вимогами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Виходячи з аналізу положень Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 16.04.2009 №7-рп/2009, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що у випадку, якщо правовий акт органу місцевого самоврядування (у тому числі індивідуальної дії) суперечить актам законодавства і порушує права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку, чим презумується право на його оскарження.

Зазначена позиція суду також відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-162цс15.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити, а постанову Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16 листопада 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: