Справа № 815/6898/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6898/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Національної поліції України в Одеській області, третя особа - начальник Головного управління Національної поліції в Одеській області Лорткіпанідзе Георгі Гурамович, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в Одеській області № 1265 о/с від 04.11.2015 р. в частині її звільнення згідно п.65 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; поновити її на посаді старшого слідчого в ОВС відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р. та вважати звільненою з дати винесення рішення суду в зв'язку з переведенням до ГУ НПУ в Одеській області на підставі п.64 «з» Положення; стягнути з ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на її користь грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу; зобов'язати ГУ НПУ в Одеській області розглянути її заяви згідно п.9 розд. ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та видати наказ про її призначення старшим слідчим в ОВС СУ ГУ НПУ в Одеській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що працювала в ОВС України з 2002 р. та є досвідченим спеціалістом, яку неодноразово заохочували. У зв'язку із бажанням проходити службу в поліції 03.11.2015 р. подала рапорт згідно з п.64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ на ім'я начальника ГУ МВС в Одеській області про звільнення з ОВС, проте відповіді на цю заяву позивачем отримано не було. Втім, спірним наказом о/с від 04.11.2015 р. № 1265 позивача було звільнено з інших підстав, зокрема згідно п.65 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. 6 листопада 2015 р. разом із усіма працівниками відділу позивач подала заяву про прийняття на службу в поліцію, яка також залишена без відповіді. При цьому 07.11.2015 р. ГУНП України в Одеській області видано наказ № 37 о/с, відповідно до якого працівники, які висловили бажання проходити службу в поліції, були призначені на відповідні посади як такі, що прибули з МВС. Втім, позивача не було включеного до вказаного наказу, тоді як на різні посади слідчого управління УНПУ в Одеській області були призначені співробітники слідчого відділу повністю ліквідованого ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Зазначене свідчить про те, що фактичного скорочення штату не відбулося, а навпаки відбулося розширення штату особового складу СУ ГУМВС України в Одеській області. У зв'язку із цим звільнення позивача з підстав, викладених у спірному наказі, є неправомірним, а подальший не розгляд її заяви про прийняття на службу до поліції - порушенням її трудових прав, що зумовило позивача звернутися за судовим захистом.

В судових засіданнях позивач та її представник позовні вимоги із викладених вище підстав підтримали у повному обсязі та просили задовольнити позов.

Представник відповідачів в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що 02.07.2015 р. прийнятий Закон України «Про Національну поліцію», відповідно до п.5 розд. ХІ якого втратив чинність Закону України «Про міліцію» з 07.11.2015 р. З дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції, а також інші працівники МВС України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Позивача було обґрунтовано звільнено з ОВС через скорочення штатів, а на момент видання наказу не було погодження її кандидатури щодо прийняття на службу в поліцію. Посилання на норми КЗпП України є необґрунтованими, оскільки звільнення позивача відбувалось за спеціальним законодавством і не потребує застосування загальних трудових норм. В останнє судове засідання представник відповідачів не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Третя особа до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2002 р. проходила службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах, а з 05.08.2013 р. - на посаді старшого слідчого в особливих справах відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями Слідчого управління ГУМВС України в Одеській області.

03 листопада 2015 р. ОСОБА_1 відповідно до п.64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ разом із усіма працівниками відділу була подана заява на ім'я начальника ГУ МВС України в Одеській області про звільнення з ОВС у зв'язку із бажанням проходити службу в поліції.

Наказом начальника Головного управління МВС України в Одеській області Г.Г. Лорткіпанідзе № 1265 о/с від 04.11.2015 р. майора міліції ОСОБА_1 згідно з п.9 розд. ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06.11.2015 р. у запас Збройних Сил.

В той же час, наказом ГУ НП в Одеській області від 07.11.2015 р. № 37 о/с працівники відділу, де працювала позивач, були призначені на відповідні посади в поліції, як такі, що прибули з Міністерства внутрішніх справ, тобто за процедурою, передбаченою п.9 розд. ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає оспорюваний наказ необґрунтованим та підлягаючи скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:

1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Оскільки перше офіційне опублікування Закону відбулося в газеті Голос України 06.08.2015 р. (випуск № 141-142), Закон набрав законної сили з 07.11.2015, окрім вищевказаних норм. Тобто оскаржуваний наказ № 1265 о/с від 04.11.2015 р. прийнято на підставі норм Закону, які ще не набули чинності.

З дня опублікування цього Закону (п.8 Розділу XI) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже законодавець імперативно визначив спосіб і час попередження відповідних працівників.

Разом із тим, згідно з п.9 Розділу XI Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до частини першої 47 Закону України «Про Національну поліцію», призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

В ході офіційного з'ясування обставин судом встановлено, що до часу звернення з цим позовом позивач зверталася у письмовій формі до УМВС з приводу наявності бажання проходження служби в поліції у відповідності до рапорту від 06.11.2015 р.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3, який на час звільнення позивача був її безпосереднім керівником, пояснив, що ОСОБА_1 виявила бажання проходити службу в поліції, у зв'язку із чим написала два рапорти, які передала безпосередньо йому. У свою чергу, ОСОБА_3 передав вказані рапорти ОСОБА_4

Допитаний свідок ОСОБА_4 пояснив, що здійснював кадрову роботу в слідчому управлінні, зокрема готував початкові матеріали для відділу кадрового забезпечення. Зазначив, що жоден співробітник слідчого управління особисто та безпосередньо до начальника ГУ МВС в Одеській області із рапортом не звертався і така практика в управлінні відсутня, чим спростував доводи представника відповідача про необхідність такого звернення для працевлаштування в поліції.

Не зважаючи на виявлення позивачем бажання проходити службу в поліції, відповідач не перевіряв останню на відповідність вимогам до поліцейських даних послужного списку позивача, наявність її згоди на проходження конкурсу на відповідні посади.

Відповідно до п. 10 Розділу XI Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Разом з тим, автоматичне звільнення позивача оскаржуваним наказом 06.11.2015 на підставі Закону суд вважає таким, що не відповідає його вимогам, оскільки його застосування відбулося до часу набрання ним чинності. До вказаної дати відповідач мав керуватися вимогами діючого Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення).

Вирішуючи спір, суд враховує, що звання майора міліції відповідно до п. 2 Розділу І Положення належить до старшого начальницького складу. На підставі п.70 Положення звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ; осіб вищого начальницького складу - відповідно до законодавства.

На підставі вимог вищевказаного абз.2 п.10 Розділу XI Закону суд для вирішення спору та оцінки дотримання відповідачем способу, строків, меж, визначеним законом, як того вимагає ст. 19 Конституції України, врахує приписи абз.8 п.8 Положення, який передбачає виключний перелік підстав, за наявності яких провадиться дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ:

за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії;

у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі;

за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків;

у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації;

за службовою невідповідністю;

у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов'язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення;

через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;

у зв'язку з непроходженням випробування в період іспитового строку;

у зв'язку з прямим підпорядкуванням близькій особі.

З аналізу вказаної норми випливає висновок про те, що умовою скорочення вказаних осіб є відсутність можливості використання на службі. Втім, відсутності такої можливості при звільненні позивача судом не встановлено, що свідчить про недотримання відповідачем вищевказаних правових норм.

Відповідно до п.64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік). Підпункт «г» вказаної норми передбачає можливість звільнення через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі. Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Однак, відповідач не тільки жодним чином не обґрунтував відсутність можливості подальшого використання позивача на службі та не врахував відсутність відмови позивача від проходження служби в поліції та не перевірив взагалі можливість реалізації його права на прийняття на службу до поліції, а саме до Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Вирішуючи спір, суд враховує, що оскаржуваний наказ прийнятий уповноваженою посадовою особою, але всупереч вимог діючого законодавства. Так, позивачу не пропонувалося іншої посади в органах внутрішніх справ, а отже не виконано вищевказаного обов'язку встановити можливість використання її на службі в органах внутрішніх справ.

На думку суду, суб'єктом владних повноважень також порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Згідно з п.10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 28.10.2014 р. та від 04.11.2014 р. встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) зі працевлаштування працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Іншого способу порушеного права у спорах про незаконне звільнення, аніж поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), чинне законодавство не передбачає.

Слід зазначити, що в судовому засіданні представником відповідача не доведено правомірність звільнення позивача по п.64 «г» (через скорочення штату), оскільки матеріали справи не містять доказів виконання УМВС України в Одеській області вимог п.9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02.07.2015 р., з моменту опублікування Закону України "Про національну поліцію" (Голос України, 2015, 08, 06.08.2015 N 141-142; Урядовий кур'єр, 2015, 08, 12.08.2015 N 146; Офіційний вісник України, 2015, N 63 (18.08.2015), ст. 2075; Відомості Верховної Ради України, 2015, N 40-41 (09.10.2015), ст. 379) та до прийняття спірного наказу (06.11.2015 р.), відсутні жодні докази того, що відповідачем було запропоновано вакантну посаду (рівнозначну, вищу чи нижчу) в органах поліції, відсутні докази того, що відповідачем було перевірено можливість подальшого використання позивача на службі та відповідності вимогам поліцейського у порушення п. 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015 та Положення, за наявності виявленого у рапортах від 03.11.2015 р. та від 06.11.2015 р. бажання продовжити службу в органах Національної поліції, до закінчення тримісячного строку позивач звернулася до УМВС України в Одеській області з рапортом про наявність бажання проходити службу в поліції, що було підтверджено в судовому засіданні свідками написання відповідного рапорту.

Зваживши на вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ в частині звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваного рішення суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов'язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» та якої не дотримався відповідач.

Україна взяла на себе зобов'язання вважати обов'язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: - пункти 1 (визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості), 2 (ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає), 3 (створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування), 4 (забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) статті 1 «Право на працю».

Згідно з п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

При цьому згідно відомостей ЄДРПОУ ГУМВС України в Одеській області перебуває стані припинення (запис від 10.11.2015 р.), тобто на момент розгляду справи остаточно не ліквідовано, у зв'язку із чим ОСОБА_1 належить поновити на раніше займаній нею посаді - старшого слідчого в ОВС відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р.

З огляду на приписи ч.2 ст.161, ст. 244-2 КАС України суд враховує правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11, згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому зазначена позиція Верховного Суду України щодо зобов'язання роботодавця (держави) є безумовним при його виконанні, тобто не мають встановлюватися додаткові вимоги щодо працевлаштування такого працівника.

В ході судового розгляду відповідачі не подали до суду ані доказів неможливості працевлаштування позивача в штаті новоствореного органу за професією чи за спеціальністю, ані доказів неможливості надати позивачу іншу роботу в згаданому органі з урахуванням навичок, вмінь та інших професійних параметрів.

При цьому твердження представника відповідача-2 про відсутність в ГУ НП в Одеській області вакантної посади, яку можливо було б запропонувати позивачу, спростовуються оголошенням на офіційному сайті Управління від 13.11.2015 р. про конкурс на заміщення вакантної посади: слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області - 1.

Таким чином, оскільки зобов'язання по працевлаштуванню працівника ліквідованої установи відповідачі не виконали, то суд констатує, що трудові гарантії позивача як працівника порушені.

Згідно ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку.

Звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Правову позицію щодо можливості обрання самим судом іншого способу захисту порушеного права позивача, у разі, якщо позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, підтримано Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України і у постанові від 20 квітня 2010 року за результатами перегляду за винятковими обставинами справи за позовом спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», приватної фірми «Орнатус» про зобов'язання вчинити певні дії. Зокрема, в зазначеній постанові Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України вказала, що суд, пославшись на обрання позивачем неправильного способу захисту публічних інтересів держави, не врахував, що правила частини 3 статті 105 КАС України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З урахуванням викладеного, з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає необхідне зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, оскільки остання виявила бажання проходити службу в поліції шляхом подання 06.11.2015 р. відповідного рапорту, а відповідний обов'язок щодо працевлаштування позивача відповідачем не виконаний.

В той же час суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача, в якій остання просить вважати її звільненою з дати винесення рішення суду в зв'язку з переведенням до ГУ НПУ в Одеській області на підставі п.64 «з» Положення, оскільки таке вирішення спору фактично призведе до вирішення правовідносин, які виникнуть у майбутньому, що при судовому вирішенні спорів не допускається. При цьому в даному спорі позивачем не ставиться питання щодо зміни підстав її звільнення, а звернення до суду здійснено з метою поновлення на роботі.

Також суд вважає не підлягаючим до задоволення вимогу про зобов'язання ГУ НПУ в Одеській області видати наказ про призначення позивача старшим слідчим в ОВС СУ ГУ НПУ в Одеській області, оскільки відповідність вимогам до поліцейських, визначеним спеціальним Законом України «Про Національну поліцію», як складову процесу добору на посаду поліцейського, перевіряють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, за результатами чого видається відповідний наказ. Суд зазначає, що здійснення такої перевірки є дискреційними повноваженнями державного органу та не може бути перебрана судом адміністративної юрисдикції.

При цьому суд критично оцінює позицію представника відповідача-2 щодо неможливості суду адміністративної юрисдикції приймати рішення про зобов'язання суб'єктів владних повноважень при вирішення таких спорів, яку він поширив на всі випадки зобов'язальних рішень, оскільки вони ґрунтуються на хибному тлумаченні норм права. Так, постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов'язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

Отже вищевикладене вирішення спору цілком узгоджується із нормами КАС України та є належним способом захисту порушеного права позивача.

Крім того, згідно п.3.5.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. N 499, особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. N 499.

Згідно з п.1.7 Інструкції № 499 при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

В рішенні у справі «П'єрсак проти Бельгії» ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов'язку відновлення status quo ante.

Таким чином, якщо грошове забезпечення ОСОБА_1 на момент звільнення, згідно довідки від 06.11.2015 р. (а.с. 24) складало в вересні - 6345 грн., в жовтні - 7345 грн., її середньоденний заробіток складає 318,37 грн. ((6345 грн. + 7345 грн.) х 2 (місяці (вересень, жовтень)) / 43 робочий день), які слід помножити на 103 робочих днів (з 06.11.2015 р. по 07.04.2016 р. (в даному періоді 44 вихідних дня, 9 святкових днів)) вимушеного прогулу, що дорівнює 32792,11 грн., які підлягають стягненню з ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

З урахуванням викладеного, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

На підставі положень ч.2,3 ст.162 КАС України суд вважає за необхідне винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась за судовим захистом.

Згідно п.1 ч.1 ст.256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню, рівно як і постанови про присудження виплати заробітної плати у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до зазначеної норми закону суд вважає за необхідне допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді начальника старшого слідчого в ОВС відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та в частині стягнення із ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на її користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Одеській області № 1265 о/с від 04.11.2015 р. в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 на підставі п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого в ОВС відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р.

Стягнути з ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1) грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 06.11.2015 р. по 07.04.2016 р. в сумі 32792,11 грн. (тридцять дві тисячі сімсот дев'яності дві грн. 11 коп.).

Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді та в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2016 року.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк