Справа № 825/464/16
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/464/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Поліської К.С.,

представника третьої особи Котницького І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправної та зобов'язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

09.03.2016 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі-відповідач, ГУНП в Чернігівській області) про визнання бездіяльності протиправної та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані бездіяльністю ГУНП в Чернігівській області щодо не проведення з позивачем розрахунку при звільненні, а саме 08.02.2016 року. Вказуючи на бездіяльність відповідача, позивач зазначає, що з ГУНП в Чернігівській області був звільнений 08.02.2016, однак повний розрахунок по заробітній платі з ним проведено 01.03.2016, у зв'язку з чим відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України остаточно просить суд визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Чернігівській області щодо невиплати позивачу в день звільнення грошового забезпечення та зобов'язати ГУНП в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 09.02.2016 по 01.03.2016 року.

Ухвалою суду від 25.03.2016 залучено третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що Головне Управління Національної поліції в Чернігівській області є бюджетною установою, а відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу України всі видатки, в тому числі на оплату праці, здійснюються виключно в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Паспорт бюджетних програм надійшов до ГУНП в Чернігівській області лише 29.02.2016, тому своєї вини щодо невиплати позивачу відповідних сум при звільненні 08.02.2016 не вбачає.

Представник третьої особи в судовому засіданні пояснив, що за період з 29.01.2016 по 01.03.2016 року ГУНП в Чернігівській області платіжні доручення із призначенням платежу розрахункові при звільненні в сумі 1716,00 грн. не надавало. Також зазначив, що реєстрація бюджетних зобов'язань та проведення платежів розпорядників та одержувачів бюджетних коштів здійснюється за наявності затвердженого в установленому порядку паспорта бюджетної програми.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та представника третьої особи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Управління Національної поліції в Чернігівській області від 29.01.2016 № 117 о/с «По особовому складу» підполковника поліції ОСОБА_1, старшого інспектора батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Чернігів» ГУНП, звільнено зі служби в поліції за п.2 (через хворобу) на підставі статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» 08.02.2016 (а.с. 13).

Виплата грошового забезпечення при звільненні проведена ГУНП в Чернігівській області 01.03.2016, що підтверджується квитанцією банку (а.с. 40).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вважає, що затримка виплати йому грошового забезпечення при звільненні виникла з вини ГУНП в Чернігівській області.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Згідно Типового Положення про бухгалтерську службу бюджетної установи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.2011№ 59, бухгалтерська служба утворюється як самостійний структурний підрозділ бюджетної установи, вид якого залежить від обсягу, характеру та складності бухгалтерської роботи, - департамент, управління, відділ, сектор або в бюджетній установі вводиться посада спеціаліста, на якого покладається виконання обов'язків бухгалтерської служби. Обов'язки бухгалтерської служби може виконувати централізована бухгалтерія бюджетної установи, якій підпорядковані інші бюджетні установи. У разі коли в бюджетній установі не утворюється бухгалтерська служба, повноваження головного бухгалтера бюджетної установи, встановлені цим Типовим положенням, поширюються на спеціаліста, на якого покладається виконання завдань та функціональних обов'язків бухгалтерської служби. Положення про бухгалтерську службу (посадова інструкція спеціаліста, на якого покладено виконання обов'язків бухгалтерської служби) затверджується керівником бюджетної установи.

Згідно пункту 21 частини 1 статті 116 Бюджетного кодексу України, порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме порушення порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань, включаючи необґрунтовану відмову в реєстрації або несвоєчасну реєстрацію бюджетних зобов'язань.

Пунктом 2.2 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України № 309, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.03.2012 за № 419/20732 (далі-Порядок) встановлено, що розпорядники бюджетних коштів протягом 7 робочих днів з дати взяття бюджетного зобов'язання подають до відповідного органу Казначейства Реєстр бюджетних зобов'язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів за формою згідно з додатком 1 (далі - Реєстр) на паперових (у двох примірниках) та електронних носіях і оригінали документів або їх копії, засвідчені в установленому порядку, що підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання. За бюджетними зобов'язаннями за окремими напрямами видатків (наприклад, заробітна плата, стипендії, нарахування на заробітну плату, різні види допомоги), у тому числі за бюджетними зобов'язаннями, у яких не зазначаються суми, у Реєстрі суми проставляються розпорядниками бюджетних коштів розрахунково, але в межах річних планових показників.

З наведених норм вбачається, що бухгалтерська служба розпорядника бюджетних коштів протягом 7 днів з дати взяття бюджетного зобов'язання повинна подати до відповідного органу Казначейства Реєстр бюджетних зобов'язань за формою згідно з додатком 1, що підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання, при цьому за бюджетними зобов'язаннями за окремими напрямами видатків по заробітній платі у Реєстрі суми проставляються розпорядниками бюджетних коштів розрахунково, але в межах річних планових показників. Порушення цього Порядку, в силу пункту 21 частини 1 статті 116 Бюджетного кодексу України, вважається порушенням бюджетного законодавства.

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 звільнено з Національної поліції в Чернігівській області 08.02.2016. Виплата грошового забезпечення при звільненні проведена відповідачем лише 01.03.2016.

З письмових пояснень третьої особи вбачається, що асигнування по заробітній платі на рахунку ГУНП в Чернігівській області були відкриті 16.02.2016 (а.с.57).

Докази подання до відповідного органу Казначейства Реєстру бюджетних зобов'язань за напрямами видатків по заробітній платі, що підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання в строки, встановлені п.2.2 Порядку, відповідачем суду не надано.

Таким чином, не дотримання посадовими особами фінансової дисципліни призвело до несвоєчасного подання у відповідні органи бюджетних зобов'язань по виплаті грошового забезпечення позивачу при звільненні.

Щодо посилань представника відповідача на відсутність станом на день звільнення позивача (08.02.2016) паспорту бюджетної програми та видатків на виплату грошового забезпечення, то вказані обставини не є підставою для не взяття відповідачем бюджетних фінансових зобов'язань та відповідно при відкритті бюджетних асигнувань (16.02.2016) проведення виплат при звільненні. Крім того, Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» зазначив, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Разом з тим, суд не приймає до уваги позицію позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень ст. 116 та 117 КЗпП України, з огляду на таке.

Так, відповідно до статей 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому Верховний суд в своїх рішеннях неодноразового висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавством підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В своїй постанові від 17.02.2015 у справі 21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі -територію, на яку поширюється, за колом осіб-колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Як вже встановлено судом, позивач проходив службу в Національній поліції в Чернігівській області та був звільнений згідно п. 2 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 2.07.2015 № 580-VIII (далі-Закон № 580-УІІІ).

Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 та 3 Закону № 580-УІІІ).

Частиною 2 статті 94 Закону № 580-УІІІ передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Порядок виплати грошового забезпечення поліцейських Національної поліції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988, відповідно до п. 2 якого виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Таким чином, порядок виплати грошового забезпечення поліцейських Національної поліції регулюється спеціальним законодавством, норми якого не передбачають виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведеного вбачається, що норми Кодексу Законів про працю України можуть застосовуватись до звільнених працівників, а оскільки позивач був звільнений зі службі в поліції, тому в спірних правовідносинах норми ст.116 та ст.117 Кодексу законів про працю України застосуванню не підлягають, так як проходження служби в Національній поліції України регулюються спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про Національну поліцію».

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до якої передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України і у постанові від 05.03.2012 (справа № 21-42а).

У відповідності до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням того, що на спірні правовідносини не поширюються норми трудового законодавства, зокрема стаття 117 КЗпП України, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І.І. Соломко