Справа № 815/5940/15
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5940/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Романішина В.Л.,

судді - Шляхтицького О.І.

при секретарі: Топор О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДМС України про скасування рішення № 645-15 від 7 вересня 2015 року, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував незаконністю спірних рішення та бездіяльності.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2016 року вищенаведений позов було частково задоволено. Скасовано вищенаведене рішення. Зобов'язано відповідача вчинити спірні дії.

В апеляційній скарзі ДМС України просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що іноземець вперше виїхав з Сирії на заробітки до Лівану в 1999 році. Востаннє позивач залишив Батьківщину 27.06.2002 року, вибув авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна). Державний кордон нашої країни перетинав легально, на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2.

Щодо причин виїзду в Україну, іноземець повідомив про ймовірне переслідування курдів та переслідування його за політичні погляди. В 1995 році іноземець став членом партії «Хазб Курдістан», займався організацією зборів. Мітинги партія не влаштовувала, так як не встигла. Зі слів шукача притулку, приблизно у 1998 році поліція дізналась про партію та почала переслідувати її членів. Поліцейські приходили до іноземця додому, розшукували, для того щоб заарештувати. Вся ця ситуація стала підставою для виїзду його до Лівану. В Лівані особа працювала протягом чотирьох років та у 2002 році повернулась на Батьківщину. Перебуваючи в Сирії, дядя іноземця ОСОБА_4 запропонував йому переїхати до України та допоміг оформити документи.

Прибувши на територію України, іноземець одразу ж влаштувався на роботу. Після закінчення строку реєстрації, йому порекомендували звернутись до підрозділу міграційної служби. За останньою заявою особа не може повернутися на. Батьківщину через загострення соціально-політичної ситуації, крім того всі родичі вже виїхали до інших країн.

18.07.2003 року особа звернулась за захистом до управління у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації.

За результатами розгляду заяви Державний комітет України у справах національностей та релігій 22.12.2003 року прийняв рішення № 534 про відмову у наданні статусу біженця. За невідомих управлінню причин, заявник оскаржував зазначене рішення лише у 2010 році в Одеському окружному адміністративному суді та Одеському апеляційному адміністративному суді.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27.05.2013 № 7663/10/1570 позовні вимоги особи були частково задоволені, а саме: скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 22.12.2003 № 534 про відмову у наданні йому статусу біженця; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про надання позивачу статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно інформації, при аналізуванні документів, строк його реєстрації в управлінні у справах національностей та міграції закінчився 13.02.2004 року.

В період з 13.02.2004 року до моменту оскарження рішення Державного комітету Укреши у справах національностей та релігій - 26.07.2010 року іноземець знаходився на території України нелегально, чим порушив національне законодавство, а саме: п.5 ст. 5 Закону України « Про біженців та осіб, які потреб; податкового або тимчасового захисту», особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Судом встановлено, що перебуваючи в повторній процедурі оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні, 26.07.2014 року заявник зробив спробу нелегального потрапляння до країн ЄС та був затриманий прикордонниками Західного регіонального управління ДПС України (лист ДПСУвід 28.07.2014 № 29/820).

З матеріалів справи вбачається, що громадянська війна в країні походження іноземця не розглядається саме як причина виїзду в Україну, так, він вперше виїхав на територію України 04.11.2006 року.

Під час активної фази громадської війни, перебуваючи нелегально на території України, шукач притулку за захистом до органів міграційної служби не звертався.

В постанові суду першої інстанції зазначено, що «...ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження, так і під час знаходження в Україні...».

Відповідно до ст. 95 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця» від 1992 року ( далі - Керівництво) - «Особа стає біженцем «на місці» через обставини, що виникли в країні його походження під час його відсутності. Дипломати та інші офіційні особи, які працюють за кордоном, військовополонені, студенти, робітники-мігранти та інші особи зверталися за статусом біженця під час їх проживання за кордоном і були визнані такими.»

В нормі чітко визначені категорії осіб до яких можливо застосувати дане поняття, зокрема, норма передбачає легальне перебування в країні.

З урахування вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивача неможливо віднести до категорії «біженець на місці» у зв'язку з тим, що позивач на час звернення за захистом не мав відношення до жодної з категорій осіб.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1» Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов'язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні» зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біжением або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Також в постанові суду першої інстанції містяться посилання на офіційні позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року - «... членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії...» та рішення Європейського суду у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства», але судом не враховано, що зазначене стосується лише повернення в країну походження.

Слід зазначити, що у рамках даного адміністративного спору не порушується питання про примусове видворення позивача за межі України. Оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу відмовлено у наданні притулку в Україні, однак така відмова не позбавляє її можливості залишитись на території України, якщо вона має інші для цього законі підстави.

Вважаємо, що при прийняті оскаржуваної постанови суд першої інстанції керувався виключно інформацією, яка склалася у країні походження заявника та не брав до уваги доводи представника відповідача, що свідчить про неповне з'ясування обставин, які мають суттєве значення для справи.

Ситуація військового конфлікту та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак при аналізі підстав для отримання додаткового захисту слід враховувати також інші фактори, а саме:

- можливість внутрішнього переміщення;

- отримання захисту в сусідніх країнах;

- ситуацію з близькими родичами позивача;

- причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні;

- причини звернення за захистом;

- наявність планів повернення на Батьківщину тощо.

Позивач надав суперечливу інформацію щодо свого політичного життя, також не зміг надати обґрунтованих пояснень стосовно можливості внутрішнього переміщення до безпечних регіонів Сирії та небажанням звертатись за захистом на території Лівану, де перебував протягом 2-х років. Додатково, особа нелегально перебувала в Україні на протязі 2003-2010 років та намагалася виїхати нелегальним шляхом у напрямку країн ЄС.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

З матеріалів справи вбачається, що разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також: не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Окрім того, аналіз останніх інформаційних матеріалів ЗМІ вказує на військові дії, які як правило направлені на знищення терористичних угрупувань та осередків «Аль-Каіди» з боку сирійських військових. Це вказує на відсутність цілеспрямованого переслідування цивільного населення в Сирії.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, досліджено інформацію про країну його походження та надано оцінку всім обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Суд звертає увагу на те, що ДМС України відмовляючи в наданні статусу біженця, визначив що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави.

Колегія суддів дійшла висновку, що формальне ставлення з боку суду першої інстанції до дослідження доказів та перевірки всіх обставин, викладених органом міграційної служби порушило принцип рівності визначений нормами КАС України, що призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції прийнято рішення, яким зобов'язано ДМС України визнати ОСОБА_1 особою, які потрібен додатковий захист.

Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу виконавчу та судову.

Тобто, суб'єкти владних повноважень відповідно до актів законодавства користуються певною свободою розсуду при вирішенні питань, віднесених до їх компетенції, тобто наділені дискреційними повноваженнями.

Зі змісту Рекомендацій від 11.03.1980 року № R (80)2 Комітету міністрів Ради Європи державам - членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами випливає, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто приймає рішення, яке вважає найкращим за даних обставин.

Окрім того, такий принцип відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд не може приймати рішення, яким накладати обов'язок на ДМС України діяти всупереч законодавству України, а саме визнати особу такою, якій потрібен додатковий захист.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість даного позову та наявність підстав для його задоволення.

Окрім того, суд зазначає, що проблеми перебування позивача з дітьми можуть бути вирішені в інший спосіб ніж отримання статуса біженця.

Пунктом 4 ст. 202 КАС України передбачено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив вищенаведені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи по суті, внаслідок чого його постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2016 року - скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування рішення № 645-15 від 7 вересня 2015 року, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Постанова у повному обсязі виготовлена 11 квітня 2016 року.

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /В.Л. Романішин/

/О.І. Шляхтицький/