Справа № 359/11350/15-а
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2016-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

11 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Старової Н.Е., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області та ОСОБА_2 на постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконними дій та рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про:

- визнання протиправними дії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по винесенню на розгляд комісії з питань захисту прав дітей Івано-Франківської міської ради та скасувати рішення відповідача від 08.10.2015 року № 568 «Про розгляд питань органу опіки та піклування», яким вирішив надати Івано-Франківському міському суду висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язання виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради передати на вирішення питання про надання висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з одним із батьків до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, як органу опіки та піклування за дійсним місцем проживання дитини.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з означеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_2, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, також звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 та закрити провадження у справі.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 та третя особа по справі ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.8).

З 2009 року і по даний час малолітній ОСОБА_4 зареєстрований по АДРЕСА_1, де проживає та зареєстрований його батько, що підтверджується довідкою, виданою Рогозівською сільською радою №464 від 06 липня 2015 року (а.с.10).

07 квітня 2015 року мати дитини ОСОБА_2 виїхала з малолітнім ОСОБА_4 до м. Івано-Франківська, де стала проживати в жіночому монастирі, знявши без згоди батька дитину з реєстрації в с. Рогозів Бориспільського району, та зареєструвалась з ним в м. Івано-Франківськ. При цьому, дана реєстрація була визнана незаконною та скасована відповідним відділом ДМС України, а дитина повернулась проживати до батька в с. Рогозів Бориспільського району Київської області.

Як вбачається із матеріалів справи, в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування виконкому Івано-Франківської міської ради про розірвання шлюбу та передачу дитини на виховання матері.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року по даній цивільній справі, задоволено клопотання ОСОБА_2 та витребувано в органі опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради висновок щодо місця проживання дитини ОСОБА_4 (а.с.40).

На виконання даної ухвали 08 жовтня 2015 року виконком Івано-Франківської міської ради виніс рішення №568 «Про розгляд питань органу опіки та піклування», яким вирішив надати Івано-Франківському міському суду висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (додаток 5) та поклав виконання цього рішення на заступника міського голови (а.с. 13-16).

З додатку до рішення вбачається, що виконком Івано-Франківської міської ради вирішив надати суду висновок комісії з питань захисту прав дітей щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з його матір'ю.

Зі змісту рішення встановлено, що виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради як орган опіки та піклування вирішив надати суду висновок консультативно-дорадчого органу - комісії з питань захисту прав дітей, який не є висновком органу опіки та піклування. Виконком Івано-Франківської міської ради як єдиний повноважний орган опіки і піклування не обговорював висновку не приймав його та не затверджував, а лише виніс єдине рішення надати висновок, виконаний та затверджений дорадчим органом - службою у справах дітей.

Так, в силу вимог чинного законодавства до повноважень служби у справах дітей належить безпосередньо ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, а не прийняття рішень, які належать до виключної компетенції відповідних рад та виконавчих комітетів - як органів опіки та піклування.

Відповідно до положення ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Згідно з п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та м. Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м. Києві та м. Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Відповідно до ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчий комітет міської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Встановлено, що при винесенні оскаржуваного рішення виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради не приймав рішення по суті висновку та не приймав рішення про затвердження даного висновку.

Як вбачається зі змісту ухвали Івано-Франківського міського суду від 30 червня 2015 року, суд зобов'язав орган опіки та піклування надати висновок щодо місця проживання дитини. При цьому, суд не встановлював та не зобов'язував безпосередньо відповідача визначати місце проживання дитини або приймати рішення про затвердження відповідного висновку.

Отже, відповідач не мав правових підстав уповноважувати службу у справах дітей за місцем знаходження суду займатись питанням щодо визначення місця проживання дитини.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись органом опіки та піклування саме за місцем її фактичного проживання. Отже, відповідач зобов'язаний був передати за належністю вирішення питання про надання висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з одним з батьків до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області як органу опіки та піклування за фактичним місцем проживання дитини.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач з малолітнім сином проживають в с. Рогозів Бориспільського району Київської області, а мати дитини - смт. Рахів Закарпатської області, що виключає законність вирішення питання щодо встановлення місця проживання дитини поза межами компетенції відповідних органів опіки та піклування, зокрема на території Івано-Франківської міської ради.

Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. При цьому, працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акту обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет як орган опіки та піклування приймає та затверджує свої акти виключно у формі рішень.

Отже, рішення про надання суду висновку комісії з питань захисту прав дітей, який не є висновком органу опіки та піклування, а є висновком консультативно-дорадчого органу при виконкомі, має рекомендаційний характер для органу опіки та піклування, а тому має бути винесений на розгляд для погодження та подальшого затвердження органом опіки та піклування та прийняття рішення районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті, сільської, селищної ради. При цьому, таке рішення виконавчий комітет має приймати колегіально, надати оцінку змісту та підставам для прийняття того чи іншого рішення, та обґрунтувати своє рішення.

Згідно з п. 102 Інструкції з діловодства у виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради, затвердженої рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18 липня 2012 року №478 встановлено, що матеріали, які будуть розглядатись на засіданні виконавчого комітету міської ради, подають у протокольну частину не пізніше, ніж за 7 днів до засідання та включають проект рішення, правовий висновок юридичного відділу (у разі невідповідності проекту рішення законодавству), пояснювальну записку, яка містить необхідні розрахунки, обґрунтування і прогнози соціально-економічних та інших результатів реалізації документа, а також можуть додаватися інформаційно-довідкові матеріали (таблиці, графіки, тощо), довідку про погодження проекту рішення, зауваження, пропозиції, розробника проекту рішення тощо.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи та документи, які стали підставою для постановлення оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення прийнято з порушенням вимог законодавства, оскільки розгляд питання щодо визначення місця проживання дитини не входило до компетенції даного органу місцевого самоврядування, дата складання висновку відсутня, що свідчить про порушення строків та порядку передачі даного документу на розгляд.

Таким чином, рішення по суті щодо затвердження чи відмови у затвердженні рішення про погодження висновку комісії з питань захисту прав дітей щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4, суд вважає не прийнятим.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи означене, відповідач як орган місцевого самоврядування, до повноважень якого належить, зокрема вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування, вийшов за межі делегованих йому повноважень та прийняв по суті неправильне рішення, яке підлягає скасуванню в силу п.1 ч.3 ст. 2 КАС України.

Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року рішення органу опіки та піклування про надання відповідно висновку щодо визначення місця проживання дитини має прийматись за місцем фактичного проживання дитини, а саме Бориспільською районною державною адміністрацією як органом опіки та піклування.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Щодо посилання третьої особи на непідсудність даного позову адміністративним судам, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем оскаржуються дії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по винесенню на розгляд комісії з питань захисту прав дітей Івано-Франківської міської ради та скасування рішення «Про розгляд питання органу опіки та піклування» №568 від 09 жовтня 2015 року, яким вирішено надати Івано-Франківському міському суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5

Враховуючи, що предметом даного спору є правомірність дій відповідача щодо складання та затвердження означеного висновку, як суб'єкта владних повноважень під час здійснення владних управлінських функцій, колегія суддів дійшла висновку, що означена справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За наведеного, твердження третьої особи стосовно розгляду означеної справи в порядку цивільного судочинства є необґрунтованими з правової точки зору.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області та ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І. Мєзєнцев

суддя Н.Е.Старова

суддя В.В. Файдюк

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Старова Н.Е.

Файдюк В.В.