Справа № 760/4311/16-а
Суддя: Шевченко Л. В.
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 760/4311/16-а
Провадження № 2-а/760/467/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року, 16 годин 00 хвилин, м. Київ
Солом`янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В., розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, про протиправними бездіяльності та рішення відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги по інвалідності та зобов`язання вчинити дії, прийняв таку постанову.
Позиції осіб, які беруть участь у справі:
03.03.2016 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними бездіяльність та рішення відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги по інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до пункту 4 частини першої статті 16, пункту «б» частини першої статті 16-2, частини другої та четвертої статті 16-3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» та постанови КМУ від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та пункту 6 цього порядку; зобов`язати відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії) та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до постанови КМУ від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та пункту 6 цього порядку та пункту 4 частини першої статті 16, пункту «б» частини першої статті 16-2, частини другої та четвертої статті 16-3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності.
Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з 30.09.1983 до 02.12.1985 проходив строкову військову службу у лавах Збройних Сил Радянської армії, виконував інтернаціональний обов`язок в складі військової частини ПП 84641-Т та брав участь в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан з 07.09.1984 до 02.12.1985.
У 1984 році під час проходження військової служби в Демократичній Республіці Афганістан отримав вогнепальні осколкові поранення голови, лівої верхньої та лівої нижньої кінцівок та контузію головного мозку.
За результатами первинного огляду МСЕК від 03.07.2013 його визнано інвалідом ІІ групи у зв`язку із пораненнями, контузією та захворюваннями, які пов`язані в країнах, де велися бойові дії.
02.07.2015 під час повторного огляду йому було встановлено ІІ групу інвалідності з 01.08.2015 - довічно, у зв`язку із пораненнями, контузією та захворюваннями, які пов`язані в країнах, де велися бойові дії.
У зв`язку з цим позивач стверджував, що у нього відповідно до вимог норм чинного законодавства виникло право на отримання одноразової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день вставлення інвалідності відповідно до Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який затверджений постановою КМУ від 25.12.2013 № 975.
Позивач звернувся, через уповноважений орган, до відповідача з заявою та усіма необхідними документами з метою отримання вищезазначеної одноразової грошової допомоги.
Однак відповідач відмовив позивачу, у реалізації його права на соціальний захист та повідомив, що у зв`язку з внесенням змін з 01.01.2014 до статті 16 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (на виконання якого було прийнято постанову КМУ від 25.12.2013 № 975), виплата одноразової грошової допомоги передбачена лише військовослужбовцям та звільненим особам, які отримали первинно інвалідність (поранення, травму, каліцтво) після 01.01.2014.
Враховуючи те, що позивач був звільнений з військової служби в 1985 році, первинно інвалідність йому було встановлено в 2013 році, то права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до норм чинного законодавства він не має.
Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною, оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги та її розмір для звільненої особи з військової служби особи залежить лише від часу настання інвалідності та причинного зв`язку її настання внаслідок виконання обов`язків військової служби.
Крім цього, звернув увагу, що нормами чинного законодавства не передбачено залежність призначення одноразової грошової допомоги від дати звільнення, що сталася після 01.01.2014, а тому відмова відповідача у виплаті одноразової грошового допомоги є неправомірною.
Враховуючи вищевикладене, позивач вважає дії відповідача протиправними, тому звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав.
22.03.2016 відповідач подав до суду заперечення проти адміністративного позову.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, оскільки з 01.01.2014 до статті 16 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (на виконання якого було прийнято постанову КМУ від 25.12.2013 № 975) було внесено зміни, відповідно до яких виплата одноразової допомоги передбачена лише військовослужбовцям та звільненим особам, які отримали первинну інвалідність (поранення, травму, каліцтво) після 01.01.2014.
Таким чином, відповідач просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову, оскільки позивач був звільнений зі строкової служби в 1985 році, первинно інвалідність йому було встановлено в 2013 році, а тому відповідно до вимог норм чинного законодавства він не має права на отримання одноразової грошової допомоги.
Крім цього відповідач стверджував, що позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військово формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Також відповідач, просив звернути увагу на те, що на даний час документи позивача на розгляд комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги МОУ не надходили, рішення розпорядником бюджетних коштів не приймалося, а тому вимоги до нього є необгрунтованими.
Заперечуючи проти адміністративного позову, відповідач зазначив, що відповідно до положень КАС адміністративні суди не наділені повноваженнями зобов`язувати відповідача прийняти будь-яке рішення, оскільки суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу державної влади.
Відповідач просив врахувати, що відповідно до норм чинного законодавства, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.
Оскільки відповідач не порушив права позивача, то підстав для їх захисту у судовому порядку немає.
Крім цього відповідач посилався на те, що справа не підсудна місцевому загальному суду як адміністративному суду, оскільки предметом розгляду цієї справи є оскарження бездіяльності Міністерства оборони України, який є суб`єктом владних повноважень, а тому позов має розглядатися окружним адміністративним судом колегією у складі трьох суддів.
На підставі вищезазначеного, відповідач просив у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі та залучити в якості відповідача Київський міський військовий комісаріат.
Суд відмовив у задоволенні вимоги відповідача про залучення у цій справі співвідповідача Київський міський військовий комісаріат, оскільки зі змісту позовних вимог випливає, що він не порушив права, свободи та інтереси позивача.
З`ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд
встановив:
Згідно з довідкою військового комісара Печерсько-Голосіївського об`єднаного у м. Києві військового комісаріату Міністерства оборони України від 19.03.2013 № 272 позивач у період з 30.09.1983 до 02.12.1985 проходив військову службу, в тому числі брав участь в бойових діях в Республіці Афганістан з 07.09.1984 до 02.12.1985 в складі військової частини п.п 84641-Т. Має статус «Учасник бойових дій» (а.с. 9).
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 1012 від 23.04.2013 встановлено, що поранення (контузія) та захворювання ОСОБА_1 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с. 16).
За результатами первинного огляду МСЕК від 03.07.2013 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Цей факт встановлений на підставі копії довідки МСЕК серії 10 ААА № 809561 від 03.07.2013 (а.с. 13).
01.08.2015 ОСОБА_1 під час повторного огляду було встановлено ІІ групу інвалідності - довічно. Причиною інвалідності зазначено поранення (контузія) захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби та перебування в країнах, де велися бойові дії. Цей факт встановлений на підставі копії довідки МСЕК серії АВ № 0427246 від 02.07.2015 (а.с. 14).
Відповідно до листа військового комісара Київського міського військового комісаріату Міністерства оборони України полковника ОСОБА_2 від 27.10.2015 № 10392 ОСОБА_1 повідомили, що у зв`язку з внесенням змін з 01.01.2014 до статті 16 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (на виконання якого було прийнято постанову КМУ від 25.12.2013 № 975), виплата одноразової грошової допомоги передбачена лише військовослужбовцям та звільненим особам, які отримали первинно інвалідність (поранення, травму, каліцтво) після 01.01.2014. Оскільки дія вищезазначених законів на позивача не поширюється право на отримання допомоги він не має (а.с. 11).
Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю з таких підстав.
Відповідно до положень статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно з статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (стаття 41).
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1- рп/99).
Таким чином, суд не враховує доводи відповідача, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що він звільнений з військової служби у 1985 році та первинно отримав інвалідність ІІ групи у 2013 році, а після 01.01.2014 під час повторного огляду йому встановлено ІІ групу інвалідності довічно, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.
Суд на підставі на підставі копії довідки МСЕК серії АВ № 0427246 від 02.07.2015 встановив, що з 01.08.2015 ОСОБА_1 під час повторного огляду було встановлено ІІ групу інвалідності - довічно.
Таким чином суд констатує, що відповідно до вимог чинного законодавства право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло з моменту настання інвалідності, тобто з 01.08.2015.
Зазначена правова позиція зроблена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 22.10.2015 у адміністративній справі К/800/62717/14 та враховується судом при розгляді цієї справи.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно з підпунктом 2 пункту 1 статті 3 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до частини першої статті 16 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
З витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 1012 від 23.04.2013 випливає, що вогнепальні осколкові поранення голови, лівої верхньої та лівої нижньої кінцівок (контузія головного мозку в 1984 році), ОСОБА_1 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с. 16).
З 01.08.2015 Київський міський центр медико-соціальної експертизи встановив ОСОБА_1 ІІ групу інвалідності довічно, та зазначив вона настала внаслідок поранення (контузії) та захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с. 14).
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Згідно з положенням підпункту «б» пункту 1 статті 162 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.
Пункт 9 статті 163 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Суд констатує, що у зв`язку з тим, що ІІ група інвалідності позивачу була встановлена 01.08.2015, то механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який затверджений постановою КМУ № 975 від 25.12.2013.
Абзац 2 підпункту 1 пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначає, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства, суд констатує що з 01.08.2015 позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який затверджений постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Однак, незважаючи на встановлені норми чинного законодавства, які визначають гарантії соціального забезпечення військовослужбовців, відповідач не призначив та не виплатив позивачу спірну допомогу, а тому такі дії відповідача є протиправними і підлягають судовому захисту.
Крім цього, суд не враховує доводи відповідача що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, з таких підстав.
Відповідно до положень статті 3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» сфера дії цього Закону поширюється на:
1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;
2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;
3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акта проголошення незалежності України від 24.08.1991 № 1427-XII, Україна була проголошена незалежною демократичною державою 24.08.1991 року.
Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України утворені лише 06.12.1991.
Відповідно листа Генерального штабу Збройних Сил України Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Міністерства оборони України від 21.08.2014 № 322/2/7142 документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки.
Так з військового квитка позивача випливає, що він з 30.09.1983 по 02.12.1985 проходив військову службу у військовій частині п/п 84641-Т.
Таким чином, позивач не може надати суду документ, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, оскільки проходив військову службу у період коли Збройні Сили України та інші військові формування створені ще не були.
Також суд не бере до уваги доводи відповідача, що документи позивача на розгляд комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги МОУ не надходили та рішення розпорядником бюджетних коштів не приймалося, оскільки з матеріалів справи випливає що листом військового комісара Київського міського військового комісаріату Міністерства оборони України полковника ОСОБА_2 від 27.10.2015 № 10392 позивачу було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.
Крім цього суд не враховує заперечення відповідача, що адміністративні суди не наділені повноваженнями зобов`язувати відповідача прийняти будь-яке рішення, оскільки у цій справі суд не зобов`язує відповідача прийняти рішення, а визнає його рішення протиправним та зобов`язує його нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, на отримання якої позивач має право.
Суд констатує, що відповідач порушив право позивача на соціальне забезпечення, а тому він правомірно звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Крім цього, суд не враховує заперечення відповідача про те що, виходячи з суб`єктного складу сторін та предмету позову, ця справа підсудна окружному адміністративному суду, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 18 КАС, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні, усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам (пункт 1 частини другої статті 18 КАС).
З матеріалів справи випливає, що предметом спору є нарахування й виплата суб`єктом владних повноважень (органом державної влади) одноразової грошової допомоги військовослужбовцю.
Зазначена допомога є складовою проголошеного Конституцією України соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За правилами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Зважаючи на норми чинного законодавства, суд не враховує заперечення відповідача щодо підсудності справи, оскільки саме місцевим судам відповідно до пункту 4 частини першою статті 18 КАС належить право розглядати спори з приводу призначення соціальних виплат та допомоги.
Відповідно до частини третьої статті 2 КАС «у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку».
Відповідно до частини першої статті 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 71 КАС «в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову».
Суд, констатує, що відповідач не довів, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Таким чином, зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись статтями 19, 22, 45 Конституції України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», статтями 2, 18, 99, 104-106, 158-163, 183-2, 254, 256 КАС, суд
постановив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, про протиправними бездіяльності та рішення відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги по інвалідності та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.
Визнати протиправними бездіяльність дії та рішення Міністерства оборони України щодо відмови призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи, що настала внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до пункту 4 частини першої статті 16, пункту «б» частини першої статті 16-2, частини другої та четвертої статті 16-3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року № 975.
Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року № 975 та пункту 4 частини першої статті 16, пункту «б» частини першої статті 16-2, частини другої та четвертої статті 16-3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом.
Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Суддя Л. В. Шевченко