Справа № 802/130/15-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 березня 2016 р. Справа № 802/130/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Мультян М.Б.,

Суддів: Дончика В.В.

Слободонюка М.В.

за участі секретаря судового засідання: Щербацької О.С.

позивача: ОСОБА_2

представників сторін:

позивача: ОСОБА_3

відповідача: Шульженко І.С., Тиховського М.О., Козак Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Вінницької районної державної адміністрації, голови Вінницької районної державної адміністрації Шмігеля Віктора Борисовича, Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації

про: визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулась ОСОБА_2 до Вінницької районної державної адміністрації, голови Вінницької районної державної адміністрації Шмігеля Віктора Борисовича, Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В адміністративному позові позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність голови Вінницької районної державної адміністрації Шмігеля Віктора Борисовича у ненаданні в порядку та у відповідності до вимог статті 32 КЗпП України пропозиції іншої роботи (посади) заступнику начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації ОСОБА_2 у зв'язку зі зміною істотних умов праці, яка відбулася в Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації згідно наказу Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації "Про зміни в структурі та штатному розписі управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації" № 12 від 19 червня 2014 року;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації "Про звільнення ОСОБА_2." № 87-рк від 31 жовтня 2014 року;

- поновити ОСОБА_2 на роботі в Управлінні праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на посаді заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації;

- у зв'язку з виведенням зі структури та штату Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації посади заступника начальника, відповідно до статті 32 КЗпП України, зобов'язати голову Вінницької районної державної адміністрації Шмігеля В.Б. запропонувати заступнику начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації ОСОБА_2 іншу рівнозначну посаду;

- стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення 31 жовтня 2014 року по день поновлення на роботі;

- стягнути з суб'єкта владних повноважень Вінницької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 завдану протиправним розпорядженням "Про звільнення ОСОБА_2." № 87-рк від 31 жовтня 2014 року моральну шкоду в розмірі 50000,00 (п'ятдесяти тисяч) грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що 19 червня 2014 року Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації прийняло наказ № 12, яким передбачило проведення з 01 листопада 2014 року зміни в структурі та штатному розписі управління, із виведенням (скороченням) посади заступника начальника управління, яку вона займала. З указаним наказом та додатком до нього № 1, останню Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації ознайомило 15 липня 2015 року та запропонувало посаду головного спеціаліста з питань сім'ї та молоді, від якої позивач відмовилася, про що розписалася в додатку № 1.

31 жовтня 2014 року Вінницька районна державна адміністрація прийняла розпорядження за підписом Шмігеля В.Б., яким звільнила ОСОБА_2 з посади заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації з 31 жовтня 2014 року у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Зазначене розпорядження ОСОБА_2 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботі, стягненню на її користь середнього заробітку та відшкодуванню моральної шкоди.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2015 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 лютого 2016 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі проведеного автоматизованого розподілу зазначену справу передано для розгляду судді Вінницького окружного адміністративного суду Мультян Марині Бондівні та прийнято до провадження.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 березня 2016 року позовні вимоги в частині визнати протиправною бездіяльність голови Вінницької районної державної адміністрації Шмігеля Віктора Борисовича у ненаданні в порядку та у відповідності до вимог статті 32 КЗпП України пропозиції іншої роботи (посади) заступнику начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації ОСОБА_2 у зв'язку зі зміною істотних умов праці, яка відбулася в Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації згідно наказу Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації "Про зміни в структурі та штатному розписі управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації" № 12 від 19 червня 2014 року та у зв'язку з виведенням зі структури та штату Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації посади заступника начальника, відповідно до статті 32 КЗпП України, зобов'язати голову Вінницької районної державної адміністрації Шмігеля Віктора Борисовича запропонувати заступнику начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації ОСОБА_2 іншу рівнозначну посаду залишено без розгляду.

15 березня 2015 року в судовому засіданні представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог згідно якої позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації "Про звільнення ОСОБА_2." № 87-рк від 31 жовтня 2014 року;

- поновити ОСОБА_2 на роботі в Управлінні праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на посаді заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації;

- стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі на посаді заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації;

- стягнути з Вінницької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50000,00 (п'ятдесяти тисяч) грн.

З урахуванням ст. 51 та 137 Кодексу адміністративного судочинства України, колегією суддів прийнято зазначену заяву.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представники відповідача 1 та 2 проти позову заперечували та просили врахувати подані письмові заперечення (том 3 а.с. 80-84) і відмовити у задоволенні адміністративного позову. Зазначивши, що відповідно до наказу УП СЗН Вінницької РДА № 12 від 19 червня 2014 року посада ОСОБА_2 не скорочувалась, а лише змінювались істотні умови праці, а саме: дана посада була перейменована зі зміною посадових обов'язків у частині їх зменшення та зменшувався розмір оплати праці, що передбачає абзац 3 ст.32 КЗпП України.

На переконання відповідача 2, зміна істотних умов праці в УП СЗН Вінницької РДА була проведена відповідно до ст.32 КЗпП України з урахуванням усіх юридичних особливостей правового статусу кожної посадової особи зазначеного управління.

У поданих запереченнях відповідач 2 спростовує твердження позивача щодо відсутності пропозиції від Вінницької РДА про працевлаштування ОСОБА_2 та бездіяльності голови Вінницької РДА Шмігеля В.Б., зазначаючи, що у додатку до прийнятого розпорядження № 331 від 23 червня 2014 року "Про попередження працівників про вивільнення у зв'язку зі змінами в штатному розписі" працівникам були надані пропозиції майбутнього працевлаштування (зазначено відповідні посади) у зв'язку зі змінами істотних умов праці. Однак, ОСОБА_2 відмовилась від підпису про ознайомлення з вищезазначеним розпорядженням та пропозицією про працевлаштування, про що складено відповідний акт.

Відповідач 2 заперечує також твердження позивача щодо переважного права залишення на роботі, зазначаючи, що вимоги ст. 42 КЗпП України не застосовуються при зміні істотних умов праці, а застосовуються лише у випадках, передбачених п. 1 ст.40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці).

Крім того, не підлягає у даному випадку, на переконання голови Вінницької РДА Шмігеля В.Б., застосування заборони, визначеної ч. 3 ст. 40 КЗпП України, щодо звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності, оскільки положення цієї норми не поширюються на звільнення особи за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці.

Таким чином, голова Вінницької РДА Шмігель В.Б. стверджує, що позивач знала про те, що 01 листопада 2014 року вступить в силу новий штатний розпис, і з 01 листопада 2014 року посада заступника буде перейменована на посаду головного спеціаліста, про що вона була повідомлена. Зазначене, на переконання відповідача 2, свідчить про те, що Вінницькою РДА було вжито всіх можливих заходів для запобігання звільнення ОСОБА_2, зокрема, запропоновано іншу посаду, від якої позивач відмовилась. З огляду на викладене голова Вінницької РДА Шмігель В.Б. вважає, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача.

Представник відповідача 3 проти задоволення адміністративного позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні та врахувати подані письмові заперечення (том 3 а.с. 99-104). Так, останнім зазначено, що 06 червня 2014 року до УП СЗН Вінницької РДА надійшов лист голови Вінницької РДА Шмігеля В.Б. щодо приведення у відповідність штатного розпису і структури відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 179 від 12 березня 2005 року "Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій" та надано копію доповідної записки департаменту фінансів обласної державної адміністрації № 04-2-24/1289-07-09 від 29 травня 2014 року з резолюцією заступника голови обласної державної адміністрації А.Гижка від 02 червня 2014 року. Відповідно до зазначених документів начальник управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації може мати не більше 2-х заступників та зобов'язано привести у відповідність структуру управління. На виконання зазначених документів, наказом начальника УП СЗН Вінницької РДА № 12 від 19 червня 2014 року прийнято рішення щодо зміни істотних умов праці окремих працівників з 01 листопада 2014 року, в тому числі і перейменування посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення на посаду головного спеціаліста з питань сім'ї та молоді. Зазначені зміни внесені до штатного розпису та затверджені головою Вінницької районної державної адміністрації 19 червня 2014 року. Відповідачем 3 зазначено, що керуючись ст.32 КЗпП України, ОСОБА_2 запропоновано посаду головного спеціаліста з питань сім'ї та молоді, оскільки вона виконувала роботу з питань забезпечення реалізації державної політики з питань сім'ї, дітей та молоді та мала досвід роботи в цій сфері, однак 15 липня 2014 року від запропонованої посади ОСОБА_2 відмовилася, про що свідчить її підпис, а також неодноразово повідомляла, що не буде продовжувати роботу.

Як зазначено представником УП СЗН Вінницької РДА, до 31 жовтня 2014 року заяви про продовження роботи від ОСОБА_2 не надходило, в зв'язку з цим, начальник управління 31 жовтня 2014 року звернулася до голови Вінницької РДА Шмігеля В.Б. про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації.

Звільнення ОСОБА_2 відповідач 3 вважає законним, посилаючись на те, що про зміну істотних умов праці в управлінні праці та соціального захисту населення ОСОБА_2 була попереджена завчасно - за 3,5 місяці. Останній було відомо, що посада заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації виводиться (а не скорочується) із штатного розпису управління шляхом перейменування на посаду головного спеціаліста з питань сім'ї та молоді. Однак ОСОБА_2 відмовилася від запропонованої посади та повідомила, що шукає собі іншу роботу.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оцінивши наявні у справі докази, на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Розпорядженням голови Вінницької районної державної адміністрації Анікеєнка В.М. № 445 від 21 жовтня 2013 року до повноважень УП СЗН Вінницької РДА включено функції відділу у справах сім'ї та молоді, після його ліквідації та з 24 грудня 2013 року збільшено граничну чисельність працівників управління з 46 одиниць на 47 одиниць. В зв'язку із цими змінами головою райдержадміністрації затверджено штатний розпис управління.

Розпорядженням голови Вінницької РДА Анікеєнка В.М. № 126-рк від 17 грудня 2013 року ОСОБА_2 призначено на посаду заступника начальника УП СЗН Вінницької РДА. Наказом начальника УП СЗН Вінницької РДА від 19 червня 2014 року затверджено розподіл обов'язків між начальником і заступниками начальника УА СЗН Вінницької РДА, згідно якого основними обов'язками заступника начальника управління ОСОБА_2 було забезпечення реалізації на території району державної політики з питань сім'ї, дітей та молоді та організація роботи щодо поліпшення становища сімей, попередження насильства в сім'ї, оздоровлення та відпочинку дітей, забезпечення тендерної рівності та протидії торгівлі людьми.

Відповідно до доповідної записки директора департаменту фінансів Вінницької ОДА, що надійшла до Вінницької РДА з резолюцією від 02 червня 2014 року щодо організації роботи по усуненню виявлених порушень та недопущення їх в майбутньому, в УП СЗН Вінницької РДА було виявлено порушення, а саме наявність трьох посад заступників начальника управління, тоді як відповідно до Постанови Кабінету міністрів України №179 від 12 березня 2005 року "Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій", начальник управління при загальній чисельності працівників управління 47 одиниць може мати не більше 2-х заступників, в тому числі один - заступник начальника управління та один, який очолює відділ - заступник начальника управління - начальник відділу.

На виконання зазначеної резолюції головою Вінницької РДА листом №01-37/1229 від 05 червня 2014 року було доручено УП СЗН Вінницької РДА усунути зазначені порушення та привести штатні розписи та структуру у відповідність до Постанови Кабінету міністрів України №179 від 12 березня 2005 року.

19 червня 2014 року УП СЗН Вінницької РДА видало наказ №12 "Про міни в структурі та штатному розписі управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації" згідно з яким вносились зміни в штатний розпис, про що попереджували працівників та пропонували їм посади.

Одночасно було розроблено та подано на затвердження Перелік змін №1 до штатного розпису працівників апарату УП СЗН Вінницької РДА, які будуть введені в дію з 01 листопада 2014 року, що підтверджується листом №2128 від 19 червня 2014 року.

19 червня 2014 року УП СЗН Вінницької РДА було подано клопотання за вих. №2129 щодо попередження ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про майбутні зміни у штатному розписі.

Враховуючи листи УП СЗН Вінницької РДА голова Вінницької РДА Шмігель В.Б. прийняв розпорядження № 331 від 23 червня 2014 року "Про попередження працівників про вивільнення у зв'язку зі змінами в штатному розписі". У додатку до розпорядження працівникам надано пропозиції майбутнього працевлаштування та запропоновано ознайомитись під розпис з майбутніми змінами в штатному розписі. Однак, ОСОБА_2 відмовилась від ознайомлення з зазначеним розпорядженням, про що складений акт № 2 від 17 липня 2014 року "Про відмову від ознайомлення з розпорядженням голови Вінницької районної державної адміністрації №331 від 23 червня 2014 року "Про попередження працівників про вивільнення у зв'язку зі змінами в штатному розписі".

31 жовтня 2014 року начальник УП СЗН Вінницької РДА звернулася до голови Вінницької РДА Шмігеля В.Б. про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника УП СЗН Вінницької РДА.

Розпорядженням за підписом голови Вінницької РДА Шмігеля В.Б. №87-рк від 31 жовтня 2014 року на підставі ст. 32, п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України, відмови ОСОБА_2 від 15 липня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

15 липня 2014 року ОСОБА_2 було надіслано цінний лист за №01-37/2342 з повідомленням про звільнення та проханням з'явитися до районної державної адміністрації для отримання трудової книжки.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів враховує наступне.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Законом України від 16.12.1993 №3723-XII "Про державну службу" (далі - Закон №3723-XII).

Відповідно до положень ст. 1 Закону №3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно зі статями 9 і 30 Закону №3723-XII правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII (далі - КЗпП України).

Так, згідно з ч. 1 ст. 30 Закону №3723-XII державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених КЗпП України, а також з підстав, визначених цією статтею. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Підставами припинення трудового договору відповідно до положень ст. 36 КЗпП України є:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади";

8) підстави, передбачені контрактом.

Як зазначено в оскаржуваному розпорядженні, позивача звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України - відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього КЗпП України.

Відповідно до п. 6 ст. 36 цього КЗпП України та п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, які мають місце при змінах організації виробництва і праці.

КЗпП України не розкриває поняття таких змін, не містить він і їхнього переліку. Однак Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" навів лише приклади можливих змін. Це раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо.

Як встановлено у судовому засіданні посада ОСОБА_2 не скорочувалась, а лише змінювались істотні умови праці, а саме: дана посада була перейменована зі зміною посадових обов'язків в частині їх зменшення та зменшувався розмір оплати праці, як то передбачає ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Посилання позивача на те, що її слід було звільнити за п. 1 ст. 40 КЗпП України є безпідставними з огляду на те, що відповідно до КЗпП України працівник звільняється з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, якщо здійснюється ліквідація, реорганізація, перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочується чисельність або штат працівників. Як встановлено судом, ліквідації, реорганізації, перепрофілювання управління не було, скорочення чисельності або штату працівників не здійснювалося. В даному випадку лише змінилися істотні умови праці, на які позивач не погодилася та відмовилася від продовження роботи.

Оцінюючи правомірність дотримання порядку звільнення ОСОБА_2, колегія суддів враховує, що у додатку до прийнятого відповідачем 2 розпорядження № 331 від 23 червня 2014 року "Про попередження працівників про вивільнення у зв'язку зі змінами в штатному розписі" працівникам були надані пропозиції майбутнього працевлаштування (зазначено відповідні посади) у зв'язку зі змінами істотних умов праці. Однак, ОСОБА_2 відмовилась від підпису про ознайомлення з зазначеним розпорядженням та пропозицією про працевлаштування, про що складено акт № 2 від 17 липня 2014 року "Про відмову від ознайомлення з розпорядженням голови Вінницької районної державної адміністрації №331 від 23 червня 2014 року ".

Зі випливає зі змісту зазначеного акту, що 17 липня 2015 року о 09:30 ОСОБА_2 ОСОБА_11 вголос було зачитано розпорядження голови Вінницької РДА № 331 від 23 червня 2014 року "Про попередження працівників про вивільнення у зв'язку зі змінами в штатному розписі" та запропоновано ознайомитись під розпис з цим розпорядженням.

Зазначені докази спростовують твердження сторони позивача щодо відсутності пропозиції від Вінницької РДА про працевлаштування ОСОБА_2 та факт бездіяльності голови Вінницької РДА Шмігеля В.Б., що полягає у ненаданні такої пропозиції.

Таким чином, за результатами розгляду справи колегія суддів установила, що про зміну істотних умов праці ОСОБА_2 була попереджена завчасно - за 3,5 місяці та їй було відомо, що посада заступника начальника УП СЗН Вінницької РДА виводиться зі штатного розпису управління шляхом перейменування на посаду головного спеціаліста з питань сім'ї та молоді. Однак ОСОБА_2 відмовилася від запропонованої посади, що є підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

У позовній заяві позивач посилається також на п. 3 ч. 1 ст. 42 КЗпП України, зазначаючи про переважне права у залишенні на роботі. Однак суд зауважує, що вимоги ст. 42 КЗпП України не застосовуються при звільненні внаслідок відмови працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, а застосовуються лише у випадках, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Щодо тверджень представника позивача про протиправність звільнення позивача у період її тимчасової непрацездатності, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП), які стосуються як передбачених стст.40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст ст.40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміна "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в стст.40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пп.4, 8 ст.36, ч.3 ст.40, ч.3 ст.41, стст. 40, 41 КЗпП України та враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України - відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч.3 ст.40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Стаття 244-2 КАС України визначає обов'язковість судових рішень Верховного Суду України

Так, згідно з ч. 1 зазначеної статті висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що процедура звільнення позивача здійснена у порядку, в спосіб та межах, передбачених чинним законодавством, було вжито всіх доступних заходів задля надання можливості позивачу продовжувати свою трудову діяльність за спеціальністю у даній установі.

Відтак, позовні вимоги позивача про визнання протиправним і скасування оскаржуваного розпорядження про її звільнення задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України порушення вимог закону, які допущено при звільненні є підставою для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Однак, судом не встановлено порушень при звільненні позивача, тому підстави для поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Відсутні у зв'язку з цим і підстави для задоволення позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_2 на роботі в Управлінні праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на посаді заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації та стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі на посаді заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації.

Щодо позовної вимоги стягнути з Вінницької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення та звільненні позивача відповідачами не порушено норми Кодексу законів про працю України.

Таким чином, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

При цьому, суд у відповідності до статті 86 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Тому, в зв'язку із не підтвердженням обставин, що викладені у адміністративному позові, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Мультян Марина Бондівна

Судді Дончик Віталій Володимирович

Слободонюк Михайло Васильович