Справа № 826/128/13-а
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" березня 2016 р. м. Київ К/800/36292/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва Державної податкової служби

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.03.2013

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2013

у справі № 826/128/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання «Босфор»

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Виробниче об'єднання «Босфор» звернулося до суду з позовом про скасування податкових повідомлень-рішень від 21.08.2012 № , № та № .

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.03.2013 позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС від 21.08.2012 № та № . У задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2013 скасовано постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та ухвалено в цій частині нову постанову про задоволення позову. У решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.03.2013 залишено без змін.

ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права: п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.2, 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, п. 5.1 п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94 ВР.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 по 31.03.2012, за результатами якої складено акт від 17.07.2012 № 811/22-30/36353602. Актом перевірки зафіксовано порушення позивачем вимог:

- п. 5.1 п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94 ВР, що полягали в неправомірному віднесенні до складу валових витрат витрат за операціями з придбання у ФОП ОСОБА_2 консультаційних послуг за договором від 04.10.2010 № 04-10/10 та у ТОВ «Аспера» послуг з розробки бренд буку, фірмового стилю, засобів індивідуалізації за договором від 27.04.2010 № 18.

Відсутність у позивача права на формування валових витрат за операціями з ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Аспера» податковий орган обґрунтовує невідповідністю актів прийому-здачі виконаних робіт вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV. При цьому відповідач посилається на однотипний зміст вказаних первинних документів, відсутність в них посилань на пункти договору, згідно з якими надано послуги, обсяги та вартість послуг. Відповідач також вказує на відсутність звітів про надані послуги;

- п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.2, 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, що полягали в неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту податку на додану вартість за операціями з придбання товарів у ТОВ «Вітрила Колор» за договором від 05.12.2011 № 120502 та у ТОВ «Компанія «БІТІКОМ» за договором від 01.10.2011 № 100101. Податковий орган вважає, що правочини позивача з ТОВ «Компанія «БІТІКОМ» та ТОВ «Вітрила Колор» в силу вимог ст. 228 Цивільного кодексу України є нікчемними, оскільки є нереальними.

Реальність господарських операцій позивача з ТОВ «Компанія «БІТІКОМ» та ТОВ «Вітрила Колор» поставлена податковим органом під сумнів з огляду на наявність розбіжностей між показниками податкового кредиту позивача та задекларованими податковими зобов'язаннями контрагентів, виявленими згідно з даними АІС «Система автоматизованого співставлення податкового зобов'язання та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України». Податковий орган також вказує на відсутність ТОВ «Компанія «БІТІКОМ» за адресою місцезнаходження, анулювання свідоцтва платника ПДВ 17.11.2011, неподання податкової звітності з січня 2012 року, відсутність складських приміщень, автомобільного й іншого транспорту та інших умов, необхідних для ведення фінансово-господарської діяльності, наявність довідки ГВПМ ДПІ у Печерському районі м. Києва від 25.04.2012 № 7545 про неможливість встановлення місцезнаходження ТОВ «Вітрила Колор», а також на анулювання свідоцтва платника ПДВ 16.12.2011.

На підставі акта перевірки складено податкове повідомлення-рішення від 21.08.2012 № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 840990 грн., в т.ч.: 672792 грн. за основним платежем та 168198 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

На підставі акта перевірки складено податкове повідомлення-рішення від 21.08.2012 № про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 121884 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 30471 грн., а також податкове повідомлення-рішення від 21.08.2012 № про зменшення від'ємного значення з податку на додану вартість за березень 2012 року в сумі 982845 грн.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд здійснюється за правилами розгляду справи судом першої інстанції з урахуванням особливостей, встановлених цією главою (главою 1 «Апеляційне провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 195 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 195 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції може дослідити нові докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1. ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має з'ясовувати всі обставини, на які посилаються позивач та відповідач в обґрунтування своїх позицій, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи, встановлювати, якими доказами вони підтверджуються та надавати оцінку всім доказам в їх сукупності.

Наявність чи відсутність певних обставин встановлюється на підставі будь-яких фактичних даних, що мають значення для справи, та які є доказами у розумінні ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідають висунутим ст. 70 цього кодексу критеріям належності і допустимості. Без виконання цих правил певні обставини не можуть вважатися встановленими.

Для надання правової оцінки формуванню платником податку на прибуток валових витрат слід застосовувати положення ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР. Для надання правової оцінки щодо формування платником податку на додану вартість податкового кредиту за періоди, починаючи з січня 2011 року, слід застосовувати положення ст. 198 Податкового кодексу України, а при розрахунку суми від'ємного значення - п. 200.1 ст. 200 цього кодексу.

Наявність законодавчо визначених обставин для формування валових витрат та податкового кредиту є обов'язковою, але не є безумовною підставою для визнання правомірності такого формування за умови, якщо податковий орган доведе, що відомості в первинних документах не відповідають дійсності, в тому числі, коли господарські операції не мали реального характеру, були спрямовані на протиправне отримання податкових вигод з метою ухилення від оподаткування.

Водночас висновки про нереальність господарських операцій з придбання платником податку товарів мають підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами.

Аналіз положень п. 5.1, п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п.п. 198.2, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що право на валові витрати та податковий кредит з податку на додану вартість виникає в результаті придбання товару (послуг) з метою використання в господарській діяльності. При цьому операція з поставки товару (послуг) повинна бути реальною, тобто призводити до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю. В основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

У податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, а податковий кредит обов'язково має бути підтверджено податковою накладною, виписаною платником податку на додану вартість.

Усі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. Тому, суди повинні надавати належну оцінку усім таким доказам у їх сукупності.

Також доведенню у таких справах підлягають обставини щодо придбання платником податків товару (послуг) з метою використання у власній господарській діяльності, у зв'язку з чим необхідно встановлювати мету здійснення господарських операцій (призначення товару (послуг)) тощо.

З метою дослідження фактичного придбання товару (послуг) у межах господарської діяльності необхідно було встановити зміст усіх господарських операцій поставки, за якими сформовані оспорюванні вадові витрати та податковий кредит, аналізувати договірні умови поставки, встановлювати фактичний порядок поставки, обсяги товару (зміст послуг), мету придбання, належним чином досліджувати первинні бухгалтерські документи, складені під час здійснення господарських операцій, з'ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій поставки, та оцінювати такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.

Суд апеляційної інстанції у підтвердження факту вчинення господарських операцій посилається на наявність первинних документів, при цьому належним чином їх не досліджуючи, не вказуючи їх реквізитів, не конкретизуючи їх суті та господарських операцій, яких вони стосуються.

Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно із ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому апеляційному розгляді справи суду слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2013 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Київського апеляційного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун