Справа № 803/201/16
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 рокуСправа № 803/201/16

Волинський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Лозовського О.А.,

суддів Ковальчука В.Д., Плахтій Н.Б.,

при секретарі судового засідання Шикун О.Є.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_3

перекладача ОСОБА_4,

представників відповідачів Коваленко М.В., Марцих Є.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом громадянки Афганістану ОСОБА_1, поданого в її інтересах ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення №914-15 від 30.12.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу, визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в інтересах громадянки Афганістану ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 №914-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути справу позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.02.2015 позивач отримала повідомлення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області №0704/2 від 16.02.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою для якого було рішення Державної міграційної служби України №914-15 від 30.12.2015. Відмову вмотивовано тим, що надана позивачем інформація не дає підстав кваліфікувати ОСОБА_1 як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погоджується з рішенням Державної міграційної служби України №914-15 від 30.12.2015, оскільки відповідач неналежно виконав обов'язок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не врахував, що основною причиною звернення за захистом є побоювання зазнати в країні громадянської належності переслідувань таких осіб як вона, а також що існує реальний ризик застосування тортур, жорстокого та такого, що принижує гідність поводження і покарання.

Також позивач вказує, що Управлінням Державної міграційної служби України в Волинській області було порушено встановлений законом порядок повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення, а також в повідомленні не викладено причин та обґрунтування відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в повідомленні про відмову фактично процитовано статтю закону.

У зв'язку з наведеним просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №914-15 від 30.12.2015 та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також визнати дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідач, Державна міграційна служба України, в поданих письмових запереченнях від 21.03.2016 №2305 (а.с. 38-44) пред'явленні позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що свідчення, які надав позивач під час співбесіди, не можуть бути доказом переслідування (або загрози переслідування) в країні походження, а також не можуть бути доказами загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування до нього тортур, жорстокого або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, оскільки є суперечливими та неправдивими. Також позивач не навів жодного підтвердження своїх побоювань у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. Таким чином, вважає, що серед фактів, повідомлених ОСОБА_1, відсутні підстави для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, в співбесіді заявниця повідомила, що її метою було потрапити в спокійну та безпечну країну. Вказане дає підстави вважати, що остання відноситься до категорії економічних мігрантів, осіб, які добровільно залишають країну своєї громадської належності з метою пошуку кращих умов життя, а не до категорії біженців, які побоюються за своє життя внаслідок переслідувань, тощо

Посилається на правомірність своїх дій та вважає, що оскаржуване рішення винесене у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для його скасування немає. Просив в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити.

Представник відповідача - Управління Державної міграційної служби України у Волинській області в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та зазначила, що позивача було повідомлено про прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у встановлений законом спосіб та строк. Також вказав, що в повідомленні не розписуються підстави прийняття тих чи інших рішень Державною міграційною службою України. Крім того зазначив, що по наданих позивачем фотографіях в обґрунтування застосування до неї тортур, неможливо встановити причинний зв'язок між зафіксованими на фото травмами та твердженням позивача про застосування тортур.

Представник відповідача Державної міграційної служби України в судовому засіданні позовних вимог не визнала з підстав, викладених в письмових запереченнях, та пояснила, що надана позивачем інформація не дає підстав кваліфікувати її як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». ДМС України на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, правомірно прийнято рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту захисту, з дотриманням вимог законодавства України, тому просили в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом на підставі матеріалів особової справи № 2015 LT 0023 (а.с. 46-131) встановлено, що позивач ОСОБА_1, громадянка Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1, 31.08.2015 подала до Управління ДМС України у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 50).

ДМС України у Волинській області за результатами розгляду особової справи позивача підготувала висновок від 12.10.2015 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначила, що доцільно прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 82).

На цій підставі 13.10.2015 року УДМСУ у Волинській області видано наказ №94 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», почато процедуру оформлення документів громадянки Афганістату ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 82, зворот).

Судом встановлено, що УДМСУ у Волинській області було проведено процедуру ідентифікації позивача (а.с. 84), направлено запит до Управління СБУ для здійснення перевірки наявності обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 85, зворот).

Крім того, проведено співбесіди, за результатами яких складено протоколи №1 від 05.10.2015 (а.с. 76-79), №2 від 27.07.2015 (а.с. 87-89), №3 від 09.11.2015 (а.с. 95, зворот - 97), №4 від 03.12.2015 (а.с. 111, зворот - 112), в ході яких встановлювались обставини приналежності позивача, обставини його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, рід занять.

Проте, за результатами розгляду справи громадянки Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка звернулась із заявою щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі заяви, співбесід, інформації по країні походження 10.12.2015 УДМС України у Волинській області зроблено висновок щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 119-128).

Як слідує з матеріалів справи, 30.12.2015 Державна міграційна служба України прийняла рішення №914-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким за результатами розгляду особової справи позивача ДМС України відмовлено у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.129).

Вищезазначеним рішенням підтримано висновок Управління Державної міграційної служби України в Волинській області, яким встановлено відсутність умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі рішення Державної міграційної служби України №914-15 від 30.12.2015 УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 16.02.2016 № 0704/2 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 130).

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (з наступними змінами та доповненнями) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із статтею 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, з наведеного слідує, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається лише з двох підстав: заява є очевидно необґрунтованою або заява носить характер зловживання.

Як вбачається із висновку УДМС України у Волинській області від 10.12.2015 та рішення ДМС України від 30.12.2015 № 914-15, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із відсутністю умов, передбачених пунктом 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Проте, з такими висновками органу державної міграційної служби суд не погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів особової справи № 2015 LT 0023 (а.с. 46-131), позивач ОСОБА_1, народилась в Афганістані (с. Алласей, провінція Капіса) ІНФОРМАЦІЯ_1, віросповідання - іслам, за національністю - таджичка, вдова, виховує двох неповнолітніх дітей, має вищу освіту.

З пояснень позивача в судовому засіданні та з протоколів співбесід встановлено, що 10.03.2015 ОСОБА_1 з двома неповнолітніми дітьми, 1998 та 2001 років народження виїхали з Афганістану літаком транзитом Кабул-Дубаї-Москва. В липні 2015 з території Російської Федерації через сухопутну ділянку вони потрапили до України, де на неї очікували посередники та провідники, які утримують мігрантів на приватних квартирах. Вона з дітьми поселилися у найманій квартирі в м. Одеса.

Основною причиною звернення за захистом зазначила побоювання при поверненні до Афганістану зазнати переслідувань з боку родичів покійного чоловіка (пуштунів), так як міжетнічні шлюби заборонені. Крім того, одинока жінка не сприймається суспільством Афганістану, а тому хотіла спокійного життя для себе та дітей.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В матеріалах справи міститься висновок Управління ДМСУ у Волинській області, яким рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону).

Суд зазначає, що відповідачами було використано інформацію про країну походження з актуальних джерел, з посиланням на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

Проте, суд не погоджується із доводами відповідачів, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, не дає підстав вважати, що вона прибула в Україну саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності та не дає підстав кваліфікувати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на наступне.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.12.2015 зазначено, що ОСОБА_1 не повідомилаа будь-яких важливих фактів, які б підтверджували об'єктивність підстав того, що в Афганістані їй загрожує небезпека переслідувань або існування загрози переслідувань, оскільки такі факти є непереконливими і не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань заявниці в країні її громадянської належності та не доводять загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Однак, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Разом з тим, як зазначає Пленум Вищого адміністративного суду у постанові від 16.03.2012 року № 3 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому слід з'ясувати суб'єктивні обставини справи.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Як вбачається з пояснень позивача та матеріалів справи, уродженка та мешканка Афганістану ОСОБА_1 належить до одиноких незахищених жінок, яка виховує двох неповнолітніх дітей, у зв'язку з чим є реальна загроза переслідувань у країні свого походження.

Суд звертає увагу також на те, що у висновку УДМС України у Волинській області від 10.12.2015 зазначає, що заявницею надавались сумнівні, суперечливі, неузгоджені відомості. Проте, суд критично оцінює зазначену обставину, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, вона «частково володіє англійською». Рідною мовою є дарі. Під час проведення співбесід перекладачами виступали чотири різні особи, троє з яких афганці за національністю і перекладали з мови «дарі», один - перекладач з англійської мови, а тому відомості, відображені в протоколах співбесід записувались зі слів перекладачів, які в свою чергу, були не дипломовані, що могло призвести до помилок інтерпретації або ж самого перекладу.

Також слід зазначити, що ОСОБА_1 не можна віднести до економічних мігрантів, оскільки після смерті чоловіка позивачка жила разом з неповнолітніми дітьми, працювала та сама утримувала сім'ю. Була достатньо забезпеченою та самодостатньою жінкою, займалась підприємницькою діяльністю, мала значні заощадження в банку, що підтверджується матеріалами справи.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2015 в адміністративній справі №520/10129/15 за позовом Київського районного відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянки Афганістану ОСОБА_1 постановлено примусово видворити громадянку Афганістану ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітнім сином ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 за межі території України.

Однак, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2016 вищевказану постанову скасовано та прийнято нову, якою в задоволенні позову Київського районного відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянки Афганістану ОСОБА_1 відмовлено повністю. Постанова набрала законної сили 23.02.2016.

Крім того, з Довідки про звернення за захистом в Україні №003132 від 25.09.2015 (а.с.61), виданої УДМС України у Волинський області (дійсна до 25.10.2015, відповідно до якої продовжено строк розгляду заяви іноземця про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до 25.04.2016), яка, згідно з пунктом третім частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є документом, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Таким чином, наявність у позивача Довідки про звернення за захистом в Україні з терміном дії до 25.04.2016 дає підстави для висновку про законність її перебування на території України, а також про поширення на неї дії Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України, що, в свою чергу, виключає можливість застосування до неї положення частини першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в силу чого були відсутні підстави для видворення ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей за межі території України.

З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що при прийняті оспорюваного рішення відповідачами не надано належну оцінку тому, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки, а також не вжито заходів щодо перевірки тверджень позивача про можливість зазнати переслідувань чи жорстокого поводження з боку агресивно налаштованих пуштунів.

Крім того, відповідачем ДМС України не було повною мірою використано інформацію про країну походження заявника (Афганістан) в частині, що стосується переслідувань жінок, про які йдеться, зокрема, у Керівництві УВКБ ООН по оцінці потреб в міжнародному захисті осіб, які шукають притулку з Афганістану, де потенційну групу ризику складають жінки, зазначено, що в окремих регіонах країни, члени руху Талібан грубо порушують права жінок та дівчат, в тому числі право на свободу, переміщення та участь у політичному житті. Аналізуючи ситуацію з правами людини в Афганістані, можна дійти висновку, що у випадку повернення позивачки до країни свого походження її життю, здоров'ю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в неї є цілком реальна небезпека стати жертвою переслідувань через належність до соціальної групи. Однак, ані ці обставини, ані документи надані на їх підтвердження не були взяті до уваги та не були проаналізовані при винесенні ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оскільки головним критерієм для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, то саме наявність таких побоювань має бути перш за все з'ясована ДМС України. Отже, саме шляхом отримання додаткових відомостей відповідач мав встановити наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача є реальними та обґрунтованими. Крім того, встановлено значні розбіжності у свідченнях позивачки зафіксованих у протоколах, які відповідачем належним чином не були досліджені та перевірені. Також не було проведено аналізу того, як оскаржуване рішення вплине на неповнолітніх дітей позивачки, оскільки в силу свого соціального статусу, вони не можуть відстоювати свої інтереси.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у справі, суд приходить до висновку, що внаслідок неповного з'ясування всіх обставин, які можуть бути підставою побоювань позивача щодо загрози її життю і здоров'ю, відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з'ясування всіх обставин, з огляду на що оскаржуване рішення слід скасувати як протиправне та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, не підлягає до задоволення позовна вимога про визнання незаконними дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства з врахуванням наступного.

Відповідно до частини 13 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Крім того, додатком №15 до наказу Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» затверджено бланк повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, повідомлення Управління ДМС у Волинській області №0704/2 від 16.02.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідає вимогам закону, оскільки містить всі необхідні реквізити та інформацію, що передбачена чинним законодавством.

Керуючись статтями 11, 17, 158, частиною третьою статті 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 №914-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 11 квітня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий О.А. Лозовський

Судді В.Д. Ковальчук

Н.Б. Плахтій