Справа № 805/8923/13-а
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м. Київ К/800/59796/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М., Рецебуринського Ю.Й., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, провідного спеціаліста відділу імміграційної роботи Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області Стрекаліної В.В. про скасування висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні від 27 березня 2013 року, за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2013 року, -

встановив:

У червні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, провідного спеціаліста відділу імміграційної роботи Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області Стрекаліної В.В. про скасування висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні від 27 березня 2013 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2013 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2013 року скасовано, прийнято нову постанову про задоволення позовних вимог. Скасовано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 27 березня 2013 року «Про скасування посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_5 та її донці ОСОБА_4».

У касаційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2013 року та залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2013 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування

судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_5 разом з донькою ОСОБА_4 у 1999 році прибули в Україну з Казахстану за паспортом колишнього СРСР.

3 червня 2000 року ОСОБА_5 звернулася до ВПР та МР Приморського РВ Маріупольського МУ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області із заявою про залишення на постійне проживання та документування посвідкою на постійне проживання в Україні, з посиланням на те, що її сестра громадянка Казахстану ОСОБА_9 постійно проживає в Україні з 2 вересня 1998 року за посвідкою на постійне проживання.

Згідно з рішенням ВГІРФО Маріупольського МУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 30 серпня 2000 року ОСОБА_5 разом з донькою отримали дозвіл на імміграцію в Україну.

31 серпня 2000 року ОСОБА_5 документована посвідкою на постійне проживання строком дії до 27 серпня 2002 року, з подальшим продовженням та виданням посвідки з безстроковим терміном дії.

ОСОБА_4 18 листопада 2010 року та 15 червня 2012 року СГІРФО Приморського РВ Маріупольського МУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області було видано посвідки на постійне проживання в Україні на підставі Закону України «Про імміграцію» з безстроковим терміном дії.

Провідним спеціалістом відділу імміграційної роботи Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області Стрекаліною В.В., беручи до уваги рекомендації Департаменту у справах біженців та іноземців Державної міграційної служби України від 28 лютого 2013 року № 8/6-229, виданий висновок, який 27 березня 2013 року затверджений начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, про скасування посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_5 та її донці ОСОБА_4, так як вони видані з грубим порушенням вимог статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (у редакції 1994 року).

Так, статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 4 лютого 1994 року № 3929-XII (далі - Закон № 3929-XII) було передбачено, що порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

У пункті 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року № 2491-III (далі - Закон № 2491-III) визначено коло осіб, які вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема до них віднесено іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-III, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 вказаного Закону.

Підстави для отримання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне або тимчасове проживання в Україні на час прибуття позивачів в Україну були визначені статтею 3 Закону № 3929-XII, за приписами якої іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання за наявності певних умов, визначених частиною 2 цієї статті. Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

З аналізу вказаної норми Закону вбачається, що законодавство України обмежує право іноземців та осіб без громадянства законно перебувати на території держави певними обставинами, які є обов'язковими при отриманні, в тому числі, посвідки на постійне проживання в Україні.

Суди встановили, що підставою для прибуття в Україну позивачами визначене постійне проживання в Україні сестри - громадянки Казахстану.

Як вбачається з довідок, виданих УГІРФО Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, які містяться в матеріалах цієї справи, видачі позивачам посвідок на постійне проживання в Україні передувало рішення ВГІРФО Маріупольського МУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 30 серпня 2000 року, згідно якого ОСОБА_5 разом з донькою отримали дозвіл на імміграцію в Україну.

За висновком суду першої інстанції на час прибуття в Україну та отримання посвідок на постійне проживання в Україні позивачі не мали законних підстав для перебування на території України, і так як посвідки на постійне проживання в Україні видані позивачам з порушенням вимог статті 3 Закону № 3929-XII, то відповідачем правомірно, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, прийнятий висновок про їх скасування.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, вказав на те, що такий висновок суду першої інстанції є невмотивованим та таким, що не відповідає обставинам цієї справи, так як рішення, яким позивачам надано право на імміграцію (дозвіл на імміграцію), не є предметом судового розгляду. Обставини щодо надання та прийняття цього дозволу не розглядались, а статтею 12 Закону № 2491-III визначено підстави саме для скасування дозволу на імміграцію, а не посвідки на постійне проживання - документу, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Апеляційний суд встановив, що відповідачем не дотримано відповідного порядку, так як скасування позивачам посвідок на постійне проживання в Україні з підстав, визначених у оспорюваному висновку, за відсутності рішення про скасування дозволу на імміграцію, є неправомірним, а видача позивачам посвідок всупереч чинному законодавству, як підстави скасування посвідок, вказаним висновком не встановлено, і під час розгляду справи не доведено.

Виходячи із встановлених обставин даної справи та норм законодавства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для скасування оспорюваного висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 27 березня 2013 року «Про скасування посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_5 та її донці ОСОБА_4».

Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи та висновку апеляційного суду про задоволення позовних вимог.

Згідно статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, провідного спеціаліста відділу імміграційної роботи Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області Стрекаліної В.В. про скасування висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні від 27 березня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.