Справа № 816/350/16
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м.ПолтаваСправа № 816/350/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Удовіченка С.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кисличенко О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - Коморної Л.Ф., Фесенко Ю.О., Моложавої О.В., Сіденко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

18 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області про:

- визнання протиправним та скасування наказу ДПІ у м.Полтаві ГУ ДФС у Полтавській області від 24 листопада 2015 року №222-о в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб з 24 листопада 2015 року за угодою сторін,

- поновлення ОСОБА_1 у ДПІ у м.Полтаві ГУ ДФС у Полтавській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб,

- стягнення моральної шкоди в розмірі 60784 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відносно неї проводилося службове розслідування щодо порушення вимог чинного законодавства при роботі з матеріалами справи ФОП ОСОБА_7 До завершення проведення перевірки ОСОБА_1 24 листопада 2015 року подано заяву про звільнення за угодою сторін та в це же день наказом №222-о проведено звільнення. Позивач вважає таке звільнення незаконним у зв'язку із тим, що під час проведення перевірки на неї здійснювався постійний тиск щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін та попереджалося, що в разі ненаписання такої заяви позивача буде звільнено за результатами проведеного розслідування.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи, що ОСОБА_1 24 листопада 2015 року надано керівнику інспекції заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін, згідно з пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Дана заява подана безпосередньо позивачем, а тому остання погодила своє волевиявлення із керівником відділу, управління, та після відповідного погодження надала до відділу персоналу. В подальшому ознайомилась із наказом, підписала обхідний лист та отримала трудову книжку, про що міститься відмітка у особовій справі. З огляду на зазначене, вбачається усвідомлене та самостійне прийняття рішення про звільнення. Стверджував, що зазначення в позовній заяві, що на ОСОБА_1 здійснювався шаленний тиск та вимоги негайного написання заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, погрози не підтвердженні та фактично являються роздумами позивача. Пояснював, що в період звільнення позивача дійсно проводилося службове розслідування, при цьому позивач могла, в разі виникнення негативних наслідків за результатами його проведення, оскаржити їх до суду, при цьому не дочекавшись результатів розслідування написала заяву про звільнення за угодою сторін. Наполягав на тому, що позивач за період роботи в ДПІ у м.Полтаві систематично притягалася до дисциплінарної відповідальності, а на момент написання заяви про звільнення за угодою сторін мала захід дисциплінарного впливу у вигляді попередження про неповну службову відповідність.

Представники відповідача заперечували проти позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу ДПІ у м.Полтаві №166-о від 18 грудня 2013 року прийнята на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного соціального внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб (а.с. 47 зворотній аркуш).

24 грудня 2013 року наказом №181-о переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб (а.с. 47 зворотній аркуш).

24 листопада 2015 року позивачем подано на ім'я в.о. начальника Державної податкової інспекції м.Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області Мельнику Д.М. заяву про звільнення ОСОБА_1 24 листопада 2015 року із займаної посади за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 54).

Наказом в.о. начальника Державної податкової інспекції м.Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області від 24 листопада 2015 року №222-о позивача звільнено 24 листопада 2015 року з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 55).

З вищевказаним наказом ОСОБА_1 ознайомилася 24 листопада 2015 року (а.с. 55 зворотній аркуш).

Не погоджуючись із наказом відповідача від 24 листопада 2015 року №222-о, позивач звернувся до суду.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися суд приходить до наступних висновків.

Згідно пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

При припиненні трудового договору за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП), на відміну від звільнення працівника за власним бажанням (статті 38 КЗпП), можливості відкликання працівником заяви про звільнення трудовим законодавством не передбачено.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року N 9, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Дана позиція висловлена в рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 13 січня 2010 року (справа №6-18774св09), а відповідно до частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечувалось позивачем, вона власноручно написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін та вказала в ній термін звільнення 21 листопада 2015 року. Таким чином, підстави та строк звільнення були обумовлені нею самою у її заяві.

Зазначені обставини свідчать про те, що сторони домовились про термін та підставу припинення трудового договору і анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це як працівника (позивача) так і уповноваженого органу (ДПІ у м.Полтаві).

Згоди на анулювання домовленості про припинення договору за угодою сторін ДПІ у м.Полтаві ГУ ДФС у Полтавській області не надала, про що свідчить наказ відповідача про звільнення позивача.

Щодо твердження позивача про те, що заява про звільнення з роботи була написана нею під моральним тиском та погрозами, суд зазначає, що на підтвердження вказаних обставин нею не надано жодних належних та допустимих доказів, зокрема заяви до вищестоящого податкового органу, органів внутрішніх справ, прокуратури, органів внутрішньої безпеки тощо.

Посилання позивача, як на підставу вчинення морального тиску, на проведення службового розслідування відносно неї, суд не може прийняти як належний доказ здійснення такого тиску, оскільки службове розслідування призначено щодо можливого порушення ОСОБА_1 вимог чинного законодавства та складає собою певну процедуру вчинення обов'язкових дій по підготовці, проведенню, оформленні результатів перевірки та прийнятті остаточного рішення, яке може бути оскаржене особою щодо якої проводилось розслідування в адміністративному чи судовому порядку.

Крім того, варто зазначити, що службові розслідування щодо осіб уповноважених на виконання функцій держави проводяться в разі можливих порушень вимог чинного законодавства та не можуть розцінюватися як безумовний тиск на працівника чи схиляння останнього до написання заяви про звільнення, якщо не носять систематичний (ідентичний) характер, а прийняті рішення за результатами їх проведення скасовуються в адміністративному чи судовому порядку за безпідставністю, що може свідчити про упереджене ставлення керівника установи до працівника.

Як підтверджено матеріалами справи позивач не дочекавшись результатів проведеного службового розслідування самостійно виявила бажання написати заяву про звільнення за угодою сторін, факту здійснення на позивача морального тиску та погроз щодо її звільнення зі сторони відповідача не підтвердилось в процесі розгляду справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкти владних повноважень повністю довів правомірність прийнятого рішення.

Таким чином, позивач скористався правом на звернення до адміністративного суду і його право не може бути обмежене; заявлені ОСОБА_1 вимоги розглянуті судом по суті. Проте, враховуючи відсутність протиправності у оскаржуваному рішенні відповідача, підстави для задоволення позову відсутні.

Зважаючи на зазначене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області про поновлення на роботі відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2016 року.

Суддя С.О. Удовіченко