Справа № 825/509/16
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року Чернігів Справа № 825/509/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючої судді Житняк Л.О.

суддів Бородавкіна С.В., Д'яков В.І.,

за участі секретаря Скугоревої Н.О.,

позивача ОСОБА_1,

перекладача ОСОБА_2,

представника відповідача Приходько І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

15.03.2016 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 №699-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що приїхавши в Україну, він у встановленому законом порядку звернувся до відділу міграційної служби у Чернігівській області з заявою про набуття статусу біженця. Рішенням Державної міграційної служби від 26.10.2015 №699-15 йому було відмовлено в визнанні біженцем, як особі у якої відсутні умови передбачені п.1, 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту". З вказаним рішенням позивач погодитись не може та вважає його необ'єктивним та незаконним, оскільки він чітко вказав при зверненні до органів міграції, обставини через які він змушений був залишити країну громадянської належності. Зокрема зазначив, що зазнав переслідувань та катувань з боку сингалійської армії, представники якої використовували його як раба, та погрожували вбити всю родину при непокорі, що в свою чергу зробило його життя нестерпним. Також вказав, що його можна віднести до окремої етнічної групи, яка через своє походження переслідується різними домінуючими групами.

Також позивач посилається на керівні принципи УВКБ ООН за оцінкою потреб в міжнародному захисті осіб, які шукають притулок з Шрі-Ланки від квітня 2009 року та 2012 року HCR/EG/LKA/12/04, які підтверджують зазначені позивачем обставини та детально змальовують ситуацію в країні походження. Позивач вважає, що своїм рішенням відповідач наражає його на небезпеку бути повернутим в країну, де йому загрожує реальна небезпека.

Оскільки на його думку, відповідачем поверхнево та не об'єктивно розглянуто його справу, рішення Управління Державної міграційної служби України від 26.10.2015 №699-15 є незаконним і підлягає скасуванню.

Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надавши суду письмові заперечення та пояснення, а також наголосив, що оскаржуване рішення прийнято на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення при прийнятті такого рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1), є громадянином Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, національність - таміл, віросповідання - католик, що підтверджується анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наявною в матеріалах справи.

19.08.2013 позивач вилетів з міжнародного аеропорту в Коломбо, Картнайку до Москви. У Москві він мешкав приблизно 1,5 місяця, потім вирушив автомобілем до України, м. Київ. В міграційну службу Росії не звертався. 20.10.2013 нелегально, таємно перетнув українсько-російський кордон (місце перетину невідоме). Деякий час мешкав у м. Києві у гуртожитку. Паспорт громадянина Шрі-Ланки вилучив організатор перевезення до України на ім'я ОСОБА_10, до цього часу власні документи повернути не зміг. У листопаді 2013 року прибув до Чернігова та на даний час мешкає у земляка - ОСОБА_6.

22.11.2012 ОСОБА_1 подана до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області заява - анкета про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

Заява була обґрунтована тим, що його поселення знаходиться під окупацією сингалійської армії, яка знущається з жителів, принижує їх, примушує їх працювати безкоштовно, а тих, хто відмовляється на них працювати саджають у тюрми або погрожують застрелити.

22.11.2013 наказом начальника управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Буренка Ю.О. №144 "Про прийняття до розгляду заяви громадянина Шрі-Ланки про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" була прийнята до розгляду заява позивача.

В процесі розгляду заяви позивача управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.11.2013 та була проведена співбесіда з позивачем 09.12.2013 (справа №2013CN0011).

Висновком головного спеціаліста ОСОБА_8 від 11.12.2013 по справі №2013CN0011, запропоновано відмовити громадянину Шрі-Ланки ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту", як особі, у якої відсутні умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 цього Закону.

12.12.2013 наказом начальника управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Буренка Ю.О. №154 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Шрі-Ланки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", зокрема, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту", як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону.

Цього ж дня, першим заступником начальника управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_9 було винесено повідомлення про відмову особі в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 15.

19.12.2013 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області від 12.12.2013 №154 про відмову у оформленні документів і зобов'язання управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів стосовно позивача щодо надання статусу біженця в Україні.

Зазначені обставини встановлені постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.01.2014 у справі №825/4658/13, якою у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю та залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014, а отже в силу преюдиціальності вказаного рішення - доказуванню не підлягають.

Відтак, 04.02.2015 позивач знову звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною виїзду з країни громадянської належності позивач зазначив, що його життю загрожує небезпека з боку сингалійських військових, які постійно примушували працювати на них.

Рішенням ДМС України від 26.10.2015 №699-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що Управлінням ДМС України в Чернігівській області було направлено відповідне повідомлення від 05.11.2015 за №77.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Викладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вищу. Інші - економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2013 №31 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, зокрема наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви та з'ясовано, що громадянська війна у Шрі-Ланці закінчилася п'ять років тому і на сьогоднішній день ситуація з безпекою є досить стабільною. Шрі-Ланка являє собою стабільну єдину країну, котра як і раніше ставить в якості пріоритетних завдань економічний розвиток на засадах рівноправності, усунення нерівності між регіонами і забезпечення всім жителям країни, незалежно від місця їх проживання, їх етнокультурного походження, мови або сповідуванні релігії, рівних можливостей. Збройні сили країни більше не беруть участь в діяльності цивільної адміністрації на півночі і сході Шрі-Ланки, а відповідальність за підтримання правопорядку покладена на департамент поліції. Ще однією найважливішою передумовою повернення до нормального життя було проведення виборів на півночі і сході країни, після того як ці райони були повернуті під контроль уряду. У 2011 році близько двох тисяч біженців повернулися до Шрі-Ланки за спрощеною процедурою репатріації з Індії за підтримки Управління Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців.

При цьому, як вбачається з відповідей, наданих позивачем під час проведення співбесіди, він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Шрі-Ланці. При цьому, позивач перебуваючи в країні громадянської належності скористався альтернативою внутрішнього переміщення. За час мешкання в іншому місці в Шрі-Ланці переслідування не піддавався.

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Крім того, суд зважає на ту обставину, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Тобто, позивач не навів достатніх аргументів, які б давали змогу визначити його таким, що підпадає під ознаки, визначені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області лише через місяць після в'їзду в Україну.

Так, ч.7 ст.7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.45 та п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі №К-41452/10. Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Суд також звертає увагу, що під час першого звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що мав намір дістатися до Європи, а під час проведення співбесіди при розгляді його заяви від 04.02.2015 повідомив, що проживаючи в Шрі-Ланці він планував потрапити до Росії з метою працевлаштування. Також, позивач під час проведення співбесіди зазначив, що коштів, які він заробляв в країні громадянської належності було недостатньо на утримання родини і він бажав виїхати до іншої країни на заробітки.

Отже, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом.

Так, п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Статтею 10 Закону встановлено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа визначається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст.6 Закону.

Відповідно до абзацу 5 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів абз.5 ч.1 ст.6 Закону, відповідач правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, оскільки встановлені умови, за яких такий статус не надається.

Частиною 13 ст.10 Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, уповноважена особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення ДМС України від 26.10.2015 №699-15 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що вона є похідною, та відповідно задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 належить відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Л.О. Житняк

Судді С.В. Бородавкіна

В.І. Д'яков