Справа № 823/5352/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/5352/15 Головуючий у 1-й інстанції: Тимошенко В.П.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, ліквідаційної комісії Корсунь-Шевченківського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, третя особа - Корсунь-Шевченківський районний відділ УМВС України в Черкаській області, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - Відповідач-1, УМВС в Черкаській області), ліквідаційної комісії Корсунь-Шевченківського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - Відповідач-2, Корсунь-Шевченківський РВ УМВС) про:

- визнання протиправним та скасування наказу УМВС в Черкаській області від 06.11.2015 року №312 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів);

- зобов'язання Відповідача-1 поновити Позивача на роботі, а саме на посаді начальника штабу Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області, а за відсутності такої посади призначити на іншу;

- зобов'язання Відповідача-2 поновити ОСОБА_2 на роботі, а саме на посаді начальника штабу Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області, а за відсутності такої посади призначити на іншу.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 03.02.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Корсунь-Шевченківський районний відділ УМВС України в Черкаській області (далі - Третя особа, Корсунь-Шевченківський РВ УМВС).

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 17.02.2016 року позов задоволено частково - визнано протиправним та скасовано наказ УМВС в Черкаській області від 06.11.2015 року №312 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів); зобов'язано ліквідаційну комісію УМВС в Черкаській області вирішити питання щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_2 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що законодавчо закріплена можливість звільнення особи за умови її перебування у відпустці без виявлення останньою у встановлений строк бажання бути прийнятою на службу в поліцію. Разом з тим, суд зауважив, що положеннями Закону не врегульовано питання звільнення осіб під час перебування останніх у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому позовні вимоги в частині скасування наказу підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначив, що в силу приписів ст. ст. 49-2 та 184 КЗпП України Позивач має бути обов'язково працевлаштований.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Наголошує на застосуванні судом норм права, які спірні правовідносини не регулюють. Підкреслює наявність прямого законодавчого припису звільнити працівників міліції, які у встановлений строк не виявили бажання продовжувати службу в органах Національної поліції. Крім того, зазначив, що пропонувати особі посади в неіснуючому штаті працівників є порушенням законодавства.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у відкритому судовому засіданні без фіксації технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач у період з 01.09.2005 року проходила службу в органах МВС України. У період з 20.07.2015 року по 14.05.2018 року ОСОБА_2 згідно наказу УМВС в Черкаській області від 14.08.2015 року №221 о/с було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 51)

Наказом УМВС в Черкаській області від 06.11.2015 року №312 о/с капітана міліції ОСОБА_2 - начальника штабу Корсунь-Шевченківського районного відділу, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на підставі Закону України «Про Національну поліцію» було звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) (а.с. 52). Крім того, Відповідачем-1 06.11.2015 року було складено повідомлення №14/17-4403 про звільнення з органів внутрішніх справ (а.с. 49).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 49-2, 184 Кодексу законів про працю України, Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», прийшов до висновку, що оскільки останнім не врегульовано питання обмеження звільнення працівників, що перебувають у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку, оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а Позивач в силу приписів КЗпП України має бути обов'язково працевлаштований.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Особливості праці членів кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію».

Статтею 18 вказаного Закону України «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі - Положення №114).

Аналогічний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

При цьому на момент прийняття Відповідачем-1 оскаржуваного наказу від 06.11.2015 року №317 о/с був чинний Закон України «Про міліцію». Разом з тим, останнім не враховано, що відповідно до п. 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон) цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Вказаний Закон опублікований в офіційному виданні «Голос України» 06.08.2015 року, а відтак набрав чинності 07.11.2015 року окрім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набрали чинності 07.08.2015 року.

Відтак, оскільки саме приписами пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення»Закону України «Про Національну поліцію» визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме наведені норми.

Аналогічна позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15, де вказано, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає помилковим твердження суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися приписи ч. 3 ст. 184 КЗпП України в частині встановлення особливостей звільнення у зв'язку з повною ліквідацією підприємства жінок, які мають дітей віком до трьох років, з обов'язковим працевлаштуванням.

Так, відповідно до п. 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, з 07.08.2015 року Позивач вважається таким, що попереджений про можливе звільнення через скорочення штатів.

Пунктом 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону закріплено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Тобто, положеннями Закону закріплено право працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, відповідають вимогам до поліцейських, а також упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Водночас, в силу п. 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому законодавцем у п. 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону імперативно закріплено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Судовою колегією враховується, що відповідно до абз. 3 п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» видом відпустки є, зокрема, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону).

Тобто, перебування Позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку охоплюється поняттям: «перебування працівника міліції у відпустці», а відтак не є перешкодою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» Закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивач наполягає, що направила рекомендованим листом з повідомленням до УМВС в Черкаській області заяву від 19.11.2015 року (а.с. 18) про прийняття на службу до поліції та призначити на посаду начальника штабу Корсунь-Шевченківського відділення Звенигородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

Разом з тим, як вірно наголосив Черкаський окружний адміністративний суд, вказана заява була подана поза межами імперативно встановленого законодавцем тримісячного строку, який сплинув 06.11.2015 року. При цьому твердження Позивача про те, що остання про бажання проходити службу в органах поліції повідомила в усній формі 29.10.2015 року у приміщенні Відповідача-2 судом першої інстанції обґрунтовано оцінено критично, оскільки належними та допустимими доказами дане твердження ОСОБА_2 підтверджено не було.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що без волевиявлення особи про продовження служби в органах Нацполіції України протягом встановленого тримісячного строку з дня опублікування Закону, перебування Позивача у відпустці по догляду за дитиною не є перешкодою для звільнення з органів внутрішніх справ на підставі «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію». За таких обставин суд першої інстанції не врахував, що відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу УМВС в Черкаській області від 06.11.2015 року №312 о/с в частині звільнення Позивача в запас за п. 64 «Г» (через скорочення штатів).

Згідно пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 фактично ліквідовано територіальні органи МВС України в тому числі і Корсунь-Шевченківський районний відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, а наказом МВС України від 06.11.2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання» скасовано всі штати та скорочено усі посади в УМВС в Черкаській області, а відтак подальше проходження Позивачем служби є неможливим.

Щодо висновків Черкаського окружного адміністративного суду про наявність правових підстав для зобов'язання ліквідаційної комісії УМВС в Черкаській області вирішити питання щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_2, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що оскільки звільнення Позивача відбувалося у відповідності до вимог чинного законодавства, а положення КЗпП України в частині, що урегульована приписами «Прикінцевих та перехідних положень» Закону, не застосовуються, підстави для вирішення питання щодо обов'язкового працевлаштування відсутні.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.10.2015 року №1118-р «Питання реформування органів внутрішніх справ України схвалено розроблену Міністерством внутрішніх справ Стратегію про органи внутрішніх справ України та Концепцію першочергових заходів реформування системи Міністерства внутрішніх справ, основним завданням якої є оптимізація структури МВС.

Зі змісту вказаної концепції випливає, що МВС України повинне мати таку структуру, щоб жодним чином не асоціюватися з «міністерством поліції», виконуючи при цьому роль цивільного та відкритого органу.

Пунктом 7 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону доручено Кабінету Міністрів України забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

На виконання цієї норми в межах повноважень, наданих ч. 1 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Кабінет Міністрів України постановою від 02.09.2015 року №641 оформив рішення про утворення Національної поліції України як центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Як вбачається зі змісту наведеної постанови Уряду України, новостворений центральний орган не є а ні правонаступником міліції, а ні структурним підрозділом МВС України, отже Національна поліція України не є правонаступником органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 1 Закону Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує МВС України.

Приписи ч. 2 ст. 42 Закону передбачають, що у разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує МВС України та відповідно до результатів конкурсу.

Згідно ч. 1 ст. 52 Закону з метою добору осіб, здатних професійно виконувати повноваження поліції та посадові обов'язки за відповідною вакантною посадою, у випадках, передбачених цим Законом, проводиться конкурс на службу в поліції та/або на зайняття вакантної посади (далі конкурс).

З наведеного вище вбачається, що Міністерство внутрішніх справ України та його територіальні органи не наділені повноваженнями щодо призначення осіб на посади в структурі Національної поліції, а також щодо допуску осіб до участі у конкурсі на заміщення посад поліцейських.

Враховуючи, що питання щодо подальшого проходження Позивачем служби в органах Національної поліції не було вирішено в порядку, закріпленому у Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону, а призначення на посади на службу в поліції проводиться за конкурсом, судова колегія приходить до висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позову у вказаній частині.

Як вже було зазначено вище, положеннями Закону закріплено право працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, відповідають вимогам до поліцейських, а також упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Тобто, наведені дві підстави прийняття на службу в поліцію були можливі за наявності таких умов: виявлення бажання працівників міліції проходити службу в поліції упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону; відповідність вимог до поліцейських, які передбачені Законом. При цьому вказані умови, як було встановлено раніше, дотримані Позивачем не були.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив факт відсутності волевиявлення Позивача проходити службу в органах поліції у встановлений Законом строк, однак не врахував, що спірні правовідносини врегульовані приписами «Прикінцевих та перехідних положень» Закону, а не КЗпП України, а відтак помилково застосував до них норми загального нормативного акту за наявності їх правового регулювання спеціальним законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови допущено порушення норм матеріального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити повністю, а постанову суду - скасувати.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 94 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2016 року було задоволено клопотання Апелянта та відстрочено сплату судового збору в сумі 535,92 грн. до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у даній справі.

Згідно ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Поряд з цим, приписи ч. 5 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України закріплюють, що у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Таким чином, враховуючи, що Позивач в силу приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у справах про поновлення на роботі, ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, а сплата судового збору Відповідачу-1 була відстрочена до ухвалення рішення у даній справі, судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Апелянта відстроченої до ухвалення рішення у справі суми судового збору.

Керуючись ст.ст. 41, 88, 94, 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області - задовольнити.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, ліквідаційної комісії Корсунь-Шевченківського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, третя особа - Корсунь-Шевченківський районний відділ УМВС України в Черкаській області, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст. ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.