Справа № 813/1167/15
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року Справа № 813/1167/15

16 год. 23 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

суддя Братичак У.В.,

суддя Хома О.П.,

секретар судового засідання Приймак С.І.,

позивач ОСОБА_1

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача 1 Панькевич Р.В.,

від відповідача 2 Панькевич Р.В.,

від третьої особи не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, прокуратури Житомирської області, третя особа Державна казначейська служба України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, (далі - відповідач 1, ГП України, Генеральна прокуратура), прокуратури Житомирської області, (далі - відповідач 2), третя особа Державна казначейська служба України (далі - третя особа, ДКС України), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №151к від 26 лютого 2015 року про звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) з посади прокурора Житомирської області;

- поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) на посаді прокурора Житомирської області;

- стягнути з Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька. 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 лютого 2015 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі.

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України (01011, м. Київ, вул. Різницька. 13/15, ідентифікаційний код 00034051) проінформувати Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ідентифікаційний код 00015622) про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення позивача з займаної посади відбулося з грубим порушенням діючого законодавства. Зокрема, Закон України «Про очищення влади» застосовано як підставу звільнення абсолютно необґрунтовано, оскільки позивач не обіймав посаду заступника прокурора Львівської області протягом одного року в період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року, дій спрямованих на узурпацію влади не вчиняв. Позивач зазначив, що 26.01.2011 року звільнений з посади заступника прокурора Львівської області, та поновлений на цій посаді лише 07.04.2014 року. Тому, факт поновлення його на посаді заступника прокурора Львівської області 07.04.2014 року з 26.01.2011 року зовсім не означає, що позивач фактично працював на цій посаді протягом року в межах періоду зазначеного в Законі України «Про очищення влади». Також, звернув увагу суду, що звільнення відбулося на підставі довідки про результати вивчення особової справи, службова перевірка, передбачена Законом України «Про очищення влади», не проводилася, а тому, визначеної Законом процедури звільнення теж не дотримано. Крім того, рішення про звільнення прийнято відповідачем 1 всупереч принципу правової визначеності, оскільки Закон не оперує чіткою та недвозначною термінологією, не було застосовано жодного правового інструментарію для доведення вини позивача у діях, викорінення яких ставиться за мету Законом України «Про очищення влади». Вважає, що таким рішенням відповідача порушено норми Конституції України, конституційні права та свободи, міжнародно-правові акти та принципи проведення люстрації.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити.

Відповідач 1, Генеральна прокуратура України, проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні /Т.І а.с.161-164/. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 більше року у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року обіймав посади, передбачені п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади». Доводи позивача про те, що він не обіймав сукупно більше одного року посад, визначених Законом, не слід брати до уваги, оскільки факт поновлення на посаді заступника прокурора Львівської області має юридичне значення та підтверджує обставини перебування в трудових відносинах з ГП України в період, визначений Законом України «Про очищення влади». Зазначив, що звільнення позивача відбулося за нормами Закону, що є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів. Висновок про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 ґрунтується на результатах вивчення його особової справи в частині перебування на посаді, яка за вимогами п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону віднесено до категорій «заступник керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України». Вимоги про стягнення з ГП України середнього заробітку за час вимушеного прогулу не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки позивач отримував зарплату в прокуратурі Житомирської області, яка є окремою юридичною особою і самостійно несе відповідальність за своїми зобов'язаннями. Вимоги до ГП України повідомити Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до нього заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» є необґрунтованими, оскільки держателем Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» є Міністерство юстиції України, а тому вилучення відомостей з Реєстру покладено безпосередньо на Міністерство юстиції України.

У судовому засіданні представник відповідача 1 просив відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову.

Відповідач 2 письмових заперечень проти позову не подав, однак, представник відповідача 2 у судовому засіданні підтримав позицію відповідача 1, просив відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову.

Третя особа, Державна казначейська служба України, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавала.

Суд заслухав пояснення позивача та представників сторін, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

Наказом Генерального прокурора України №151к від 26.02.2015 року, керуючись ст.ст. 15, 16 Закону України «Про прокуратуру», ч. 3 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Житомирської області у зв'язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України та увільнено від обов'язків голови колегії прокуратури цієї області; підстава: довідка про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 /Т.І а.с.30/.

Позивач, вважаючи рішення відповідача таким, що порушує його права та інтереси, звернувся за їх захистом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кодексом законів про працю України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено можливість припинення трудового договору з підстав передбачених Законом України "Про очищення влади" (п. 7-2 ст. 36 КЗпП України).

Законом України "Про очищення влади" від 16.09.2014 р. №1682-VIІ (далі - Закон №1682-VII) визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (ч. 3 ст. 1 Закону №1682-VII).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посаду (посади), зокрема, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом з'ясовано, що відповідачем 1 ОСОБА_1 визнано таким, що підпадає під дію Закону України "Про очищення влади", оскільки у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року обіймав посаду заступника прокурора Львівської області сукупно не менше одного року.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно обіймав посаду заступника прокурора Львівської області з 25.02.2010 року, однак наказом Генерального прокурора України від 26.01.2011 року №62к "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" ОСОБА_1 звільнений з посади заступника прокурора Львівської області /Т.І а.с.172-175/.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2014 року у справі №4338/13/876 визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 26.01.2011 року №62к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Львівської області; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Львівської області з 26.01.2011 року /Т.І а.с.33-51/.

Рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2014 року виконане наказом Генерального прокурора України №549к від 07.04.2014 року, яким старшого радника юстиції ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Львівської області з 26.01.2011 року; наказ Генерального прокурора України від 26.01.2011 року №62к в частині звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Львівської області - скасовано /Т.І а.с.32/.

Того ж дня, наказом Генерального прокурора України №550к від 07.04.2014 року, відповідно до ст.ст. 15, 16 Закону України «Про прокуратуру», старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено прокурором Житомирської області строком на п'ять років та затверджено головою колегії прокуратури цієї області /Т.І а.с.31/.

Таким чином, позивач обіймав посаду заступника прокурора Львівської області в період визначений Законом України "Про очищення влади" лише з 25.02.2010 року по 26.01.2011 року, тобто 11 місяців.

Також, згідно з наданими прокуратурою Львівської області даними бухгалтерського обліку за період з 25.02.2010 року по 26.01.2011 року ОСОБА_1 перебував на листку непрацездатності з 20.09.2010 року по 11.10.2010 року (№376113), з 12.10.2010 року по 18.10.2010 року (№376512), з 19.10.2010 року по 08.11.2010 року (№253491), з 09.11.2010 року по 27.12.2010 року (№293981), з 28.12.2010 року по 14.01.2011 року (№377862) /Т.І а.с.236/, що додатково підтверджується наданими позивачем довідками про перебування на лікуванні /Т.ІІ а.с.25, 31/.

При цьому, на ухвалу суду про витребування доказів копій листів непрацездатності прокуратурою не надано у зв'язку з їх втратою, внаслідок подій, що мали місце у м. Львові в ніч з 18 на 19 лютого 2014 року (захоплення приміщення прокуратури Львівської області, знищення майна та документів) /Т.І а.с.235/.

Таким чином ОСОБА_1 обіймав посаду заступника прокурора Львівської області менше ніж один рік, що виключає можливість застосування до позивача п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону №1682-VII як підстави для його звільнення за цим Законом.

Відповідач стверджує, що факт поновлення позивача постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2014 року на посаді заступника прокурора Львівської області з 26.01.2011 року має юридичне значення та підтверджує обставини перебування у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України в період, визначений Законом України "Про очищення влади".

Суд зважає на такі покликання, однак наголошує, що поновлення позивача на посаді з 26.01.2011 року наказом Генерального прокурора України від 07.04.2014 року №549к, виданим на підставі постанови суду від 11.03.2014 року, має юридичне значення саме в частині відновлення трудових прав позивача, зокрема щодо обчислення трудового стажу, стягнення заробітної плати за період вимушеного прогулу та соціальних гарантій. На переконання суду факт поновлення позивача на посаді з 26.01.2011 року не може бути беззаперечним доказом перебування позивача на посаді керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України у визначений Законом №1682-VII період, а лише є свідченням результативного захисту судом конституційного права позивача на працю.

Крім того, слід звернути увагу на наступні обставини.

Підставою для звільнення ОСОБА_1 слугувала довідка про результати вивчення особової справи ОСОБА_1, як зазначена в наказі про звільнення №151к від 26ю02ю2015 року /Т.І а.с.30/.

До заперечення відповідачем 1 долучено довідку про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 25.02.2015 року у якій зазначено, що з врахуванням судового рішення, ОСОБА_1 обіймав посаду, віднесену до категорії заступника керівника територіально (регіонального) органу прокуратури України, передбачену п. 8 ч. 1 та п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та не був звільнений з неї за власним бажанням, а тому до нього застосовується заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону /Т.І а.с.167/.

Однак, в особовій справі позивача, належну копію якої на ухвалу суду про витребування доказів надано Генеральною прокуратурою України, теж міститься довідка про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 25.03.2015 року, у якій зазначено, що ОСОБА_1 фактично не обіймав посади, передбачені п.п. 1-10 ч. 1, п.п. 1-8 ч. 2, п.п. 1-2 ч. 4 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" /копія особової справи ОСОБА_1 а.с.141/.

Представник відповідача 1 пояснив суду, що довідка від 25.03.2015 року складена помилково та не надавалася Генеральному прокурору України для вирішення питання про звільнення ОСОБА_1, на доказ чого надав лист начальника Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України від 24.03.2016 р. №11/1/2-424вих-16 /Т.ІІ а.с.56-57/.

Суд може погодитися з покликаннями відповідача 1 лише в тій частині, що довідка складена 25.03.2015 року дійсно ніяк не могла слугувати підставою для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 наказом від 26.02.2015 року, оскільки складена через місяць після його звільнення, однак зауважує, що наявність такої довідки в матеріалах справи ОСОБА_1 свідчить про взаємовиключні висновки відповідача 1 стосовно застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Крім того, суд звертає увагу на те, що підп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Судом встановлено, що вказаний Закон підписано Президентом України 16.09.2014 року, набрав законної сили 16.10.2014 року (http://zakon0.rada.gov.ua/laws/card/1682-18), проте звільнення ОСОБА_1 відбулося наказом Генерального прокурора України від 26.02.2015 року, з порушенням строків визначених Законом, що свідчить, також, і про порушення процедури звільнення позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З врахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність звільнення позивача та необхідність поновити його на раніше займаній посаді.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З довідки №18-690вих-15 від 27.03.2015 року, виданої Генеральною прокуратурою України судом встановлено, що середня заробітна плата ОСОБА_1, яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» складає 14067,90 грн. (із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 669,90 грн.) /Т.І а.с.188/. Сторони проти сум коштів вказаних у даній довідці не заперечили.

Середньомісячне число робочих днів становить 21 робочий день.

Час вимушеного прогулу позивача станом на 30.03.2016 року становить 13 повних місяців, або 273 робочих дні.

669,90 грн. Ч 21 робочий день Ч 13 місяців = 182882,70 грн.

Отже, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню становить 182882,70 грн.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений з посади прокурора Житомирської області, особова справа надана відділом кадрів Генеральної прокуратури України, звільнений з посади наказом Генерального прокурора України, головним розпорядником коштів в системі органів прокуратури є Генеральна прокуратура України, вказані кошти слід стягнути саме з відповідача 1.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», суд керується наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про очищення влади" відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Відповідно до підп. 2 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону орган, який звільнив осіб інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі наказу Генеральної прокуратури про звільнення ОСОБА_1 позивача внесено до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" /Т.І а.с.222-223/.

Крім того, самостійне звернення фізичної особи до Міністерства юстиції України з проханням про відкликання з Єдиного державного реєстру інформації про застосування до неї положень Закону України "Про очищення влади" Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" від 16.10.2014 року №1704/5, не передбачено (п. 5 Розділу 2 Положення).

З огляду на викладене, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на посаді, суд вважає безпідставним перебування у Єдиному державному реєстрі інформації про позивача як такого, до якого застосовано положення Закону України "Про очищення влади".

Згідно з ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про, зокрема, зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

З врахуванням положень п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 року №7, наданих суду ст. 162 КАС України повноважень у співставленні з позовними вимогами, з метою повного захисту і відновлення прав та інтересів позивача, суд вважає за доцільне зобов'язати відповідача 1 вчинити дії щодо відкликання відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" стосовно ОСОБА_1, оскільки таке не пов'язано із здійсненням відповідачем владних повноважень під час адміністративних процедур.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розумінні ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обставини справи свідчать, що вказані критерії відповідачем 1 під час звільнення позивача не дотримані, що й зумовило звернення позивача за захистом своїх порушених прав до суду.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити повністю, а саме: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача 1 про звільнення, поновити позивача на раніше займаній посаді з 27.02.2015 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, та зобов'язати відповідача 1 вчинити дії щодо відкликання відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" стосовно ОСОБА_1

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 136, 138, 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №151к від 26.02.2015 року про звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) з посади прокурора Житомирської області.

3. Поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) на посаді прокурора Житомирської області з 27.02.2015 року.

4. Стягнути з Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька. 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 182882 (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот вісімдесят дві) грн. 70 коп.

5. Зобов'язати Генеральну прокуратуру України (01011, м. Київ, вул. Різницька. 13/15, ідентифікаційний код 00034051) вчинити дії щодо відкликання відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" стосовно ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1).

6. Постанову в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14067,90 (чотирнадцять тисяч шістдесят сім гривень) грн. 90 коп. звернути до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 04.04.2016 року.

Головуючий суддя Кравців О.Р.

Суддя Братичак У.В.

Суддя Хома О.П.