Справа № 22-а-10535/08
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2010-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2010 р.м.Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі

головуючого судді: Коваля М.П.

суддів: Потапчука В.О. , Семенюка Г.В.

за участю секретаря Кудіновій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 Джасім на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2008 року по справі за адміністративним позовом

позивач ОСОБА_1 Джасім

відповідач ОСОБА_2 комітет України у справах національностей та релігій

про визнання рішення неправомірним,

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2008 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 Джасіма до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 07.04.2008 року № 221-08, яким відмовлено в наданні статусу біженця в Україні неправомірним з моменту його прийняття; зобов'язання надати статус біженця.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 Джасім подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції, та постановити нову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 199 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів встановлено наступне.

ОСОБА_1 Джасім народився 15.11.1960 року в м. Багдад. ОСОБА_3, за національністю араб, сповідує релігію ісламу, мусульманин шиїт. громадянин ОСОБА_3, має вищу освіту, яку здобув у Багдадському технічному університети Одружений на громадянці ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Від спільного шлюбу має доньку на ім'я Фарах, ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний момент вся родина заявника проживає в м. Багдад, ОСОБА_6. В країні постійного місця проживання працював на заводі при Міністерстві ОСОБА_6.

В квітні місяці 1994 року позивач виїхав з країни постійного місця проживання. Для виїзду з ОСОБА_6 позивач офіційно отримав візу в паспорті для виїзду. При виїзді з країни походження мав при собі документи, які були оформлені на його ім'я.

Спочатку позивач ОСОБА_1 Джасім виїхав з ОСОБА_6 до Йорданії м. Аман, де він перебував 1 день. Після чого позивач виїхав до Иемену, де проживав на протязі одного року, де працював інженером та мав достатній заробіток. Під час знаходження позивача у Иемені до нього приїхала його дружина, з якою разом вони виїхали з Иемену до Росії де перебували на протязі 10 днів, після чого влітку 1995 року прибули разом до України з метою потрапити через Україну до країн ЄС. На територію України позивач та його дружина потрапили літаком з офіційно оформленими документами на їх ім'я та мали візи. В Києві заявник влаштувався на роботу реалізатором на ринку, та мав достатній заробіток. Під час знаходження в Україні дружина заявника завагітніла, та на розсуд позивача виїхала до ОСОБА_6, де народила дитину та проживає там разом з дочкою позивача до теперішнього часу. Позивач систематично спілкується зі своєю дружиною по телефону.

Позивачем зазначено, що основною причиною його виїзду з ОСОБА_6 було те, що він працював в Іракській організації під назвою «Спецпроект», та працівникам цієї організації заборонялось виїжджати за територію ОСОБА_6, оскільки працівники володіли секретною інформацією, та могли її розголосити. До ОСОБА_6 приїжджали комісії з США, які перевіряли наявність атомної зброї, тому на деякий час організацію, де працював позивач закрили. Через брак грошей та через постійний контроль позивач вирішив виїхати з ОСОБА_6. А також другою причиною виїзду зазначив, що з початку війни в ОСОБА_6 до влади прийшли мусульмани -суніти, та з цього часу мусульмани шиїти (а позивач є мусульманином-шиїтом) піддаються переслідуванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що слід відмовити позивачу у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України „Про біженців" (далі Закон) відповідно до ст. 1 якого біженець - особа , яка не є громадянином України і внаслідок цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання , національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Позивач не повідомив відповідачу та суду жодних обгрунтованих доказів того, що йому в ОСОБА_6 погрожували або існувала загроза переслідувань у зв'язку з тим, що він є мусульманином-шиїтом.

Також необгрунтованими є доводи позивача щодо того, що йому перешкоджали у виїзді за кордон з ОСОБА_6, оскільки встановлено, що позивачу офіційно державними органами

ОСОБА_3 були оформлені необхідні документи на виїзд з країни та ніяких перешкод з боку будь-яких органів влади щодо виїзду позивача з країни не було.

Крім цього, позивач, який легальне виїхав з ОСОБА_6 та офіційно перебував в Йорданії, Иемені, Росії, а з 1995 - в Україні, мав можливість звернутись до державних органів цих країн про надання йому статусу біженця, проте не зробив цього до 2007 року, пояснюючи це тим. що не було необхідності, оскільки він мав роботу та отримував достатній заробіток.

За таких підстав викладені позивачем причини, що спонукали його до виїзду з ОСОБА_6 не свідчать про те, що він був змушений виїхати з ОСОБА_6 через переслідування або загрозу його життю, а також свідчать про те, що позивач виїхав з країни не в зв'язку з переслідуваннями або загрозою його життю, а з метою вибору країни, в якій для позивача кращі економічні умови для праці та отримання високого заробітку, тобто з метою покращення свого матеріального благополуччя, а тому ці доводи не відповідають умовам, визначеним абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців».

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Джасім залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2008р. по справі № 2-а-6892/08 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом місяця з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_7
Судді ОСОБА_8 ОСОБА_9