Справа № 0870/3803/12
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м. Київ К/800/22680/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача Переяславська М.В.,

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуСпеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів
на постановуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року
у справі№0870/3803/12
за позовомПублічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів»
доСпеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів
провизнання протиправною бездіяльності та стягнення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі по тексту - позивач, ПАТ «ЗЗФ») звернулось до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів (далі по тексту - відповідач, СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі МГУ Міндоходів), в якому просило визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у ненаданні до органу казначейства висновку про відшкодування позивачу податку на додану вартість по декларації за жовтень 2008 року в розмірі 20913518 грн. та стягнути з Державного бюджету України відповідну суму.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2013 року в задоволені позову відмовлено.

За результатами перегляду зазначеного рішення суду, Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом 28 квітня 2015 року винесено постанову, якою заяву ПАТ «ЗЗФ» про відмову в частині позовних вимог задоволено, провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 18905743 грн. - закрито, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2013 року скасовано, а позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі МГУ Міндоходів, яка виразилась у ненаданні до органу казначейства висновку про відшкодування ПАТ «ЗЗФ» податку на додану вартість по декларації за жовтень 2008 року та стягнуто з Державного бюджету України на користь ПАТ «ЗЗФ» суму податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України по декларації з податку на додану вартість за жовтень 2008 року в розмірі 2007775 грн.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу просив у її задоволенні відмовити.

17 листопада 2015 року від ПАТ «ЗЗФ» надійшла заява про відмову від адміністративного позову в частині позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету по декларації з податку на додану вартість за жовтень 2008 року в розмірі 2007775,00 грн. В решті, вимоги викладені у позовній заяві, залишаються без змін.

Відповідно до положень статті 219 Кодексу адміністративного судочинства України позивач може відмовитися від адміністративного позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення касаційного розгляду.

У разі відмови від адміністративного позову або примирення сторін суд касаційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 112 і 113 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 112 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що позивач може відмовитися від адміністративного позову повністю або частково, а відповідач - визнати адміністративний позов повністю або частково. Відмова від адміністративного позову чи визнання адміністративного позову під час підготовчого провадження мають бути викладені в адресованій суду письмовій заяві, яка приєднується до справи.

У частині 2 названої статті передбачено, що про прийняття відмови від адміністративного позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової відмови позивача від адміністративного позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог.

Наведені положення кореспондуються з пунктом 2 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, яким передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом.

Тим часом, згідно з положеннями статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Частиною 2 названої статті також передбачено, що суд касаційної інстанції визнає законні судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що втратили законну силу, і закриває провадження у справі, якщо після їх ухвалення виникли обставини, які є підставою для закриття провадження у справі, та ці судові рішення ще не виконані.

За результатами аналізу наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів приходить до висновку, що відмова від позову є виключним правом позивача.

У разі здійснення такої відмови на стадії касаційного розгляду справи, обов'язковій перевірці підлягають законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до наступного.

Порядок визначення суми податку, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) та строки проведення розрахунків у період виникнення спірних правовідносин були визначені у пункті 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України №168/97-ВР). Саме нормами зазначеного пункту регулюються всі питання, пов'язані із порядком визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України №168/97-ВР сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає, зокрема, частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг) (підпункт 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України №168/97-ВР).

За приписами підпункту 7.7.4 пункту 7.7 статті 7 Закону України №168/97-ВР пункту платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. При цьому платник податку в п'ятиденний термін після подання декларації податковому органу подає органу Державного казначейства України копію декларації, з відміткою податкового органу про її прийняття, для ведення реєстру податкових декларацій у розрізі платників.

До декларації додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування, копії погашених податкових векселів (податкових розписок), у разі їх наявності, та оригіналів п'ятих основних аркушів (примірників декларанта) вантажних митних декларацій, у разі наявності експортних операцій. Форма заяви про відшкодування та форма розрахунку суми бюджетного відшкодування визначаються за процедурою, встановленою центральним податковим органом.

Згідно з положеннями підпункту 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону України №168/97-ВР протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування. Податковий орган зобов'язаний у п'ятиденний термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Відповідно до підпункту 7.7.6 пункту 7.7 зазначеної статті на підставі отриманого висновку відповідного податкового органу орган державного казначейства надає платнику податку зазначену у ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів після отримання висновку податкового органу.

Вищевказані норми Закон України №168/97-ВР встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою та не ставлять право платника податку на бюджетне відшкодування в залежність від проведення або непроведення всіх зустрічних перевірок по всьому ланцюгу до кінцевого виробника товару.

У разі безпідставної відмови платнику податку у бюджетному відшкодуванні податку на додану вартість чи безпідставного невідшкодування бюджетної заборгованості з цього податку, право платника податку фактично порушується внаслідок неодержання коштів з бюджету, а тому способом захисту такого порушеного права має бути вимога про стягнення зазначених коштів (бюджетне відшкодування), яку позивачем і було заявлено до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про непроведення погашення оскаржуваної суми бюджетної заборгованості позивачу, а тому вимоги ПАТ «ЗЗФ» про стягнення з Державного бюджету України заборгованості з бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 2007775,00 грн. є належним способом захисту його порушеного права та підлягають задоволенню.

Погоджуючись з позицією суддів в частині належності обраного позивачем способу захисту порушеного права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відійти від позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Донагроімпекс» до Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, Управління Державної казначейської служби у м. Донецьку Донецької області про стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість з метою повного захисту прав платника.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 04 лютого 2016 року у справі №806/2256/15.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що відмова від позову в частині стягнення з Державного бюджету України суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету по декларації з податку на додану вартість за жовтень 2008 року в розмірі 2007775,00 грн. підлягає задоволенню, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року у відповідній частині - визнанню такою, що втратила законну силу, а провадження у справі закриттю.

В іншій частині колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить висновку, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, а доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись пунктом 2 частиною 1 статті 157, частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 224, 228, 230, 231, 236, частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Заяву Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» про відмову від адміністративного позову в частині позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету по декларації з податку на додану вартість за жовтень 2008 року в розмірі 2007775,00 грн. задовольнити.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року у справі №0870/3803/12 в частині стягнення з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України по декларації з податку на додану вартість за жовтень 2008 року в розмірі 2007775,00 грн. визнати такою, що втратила законну силу.

3. Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів про стягнення з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України по декларації з податку на додану вартість за жовтень 2008 року в розмірі 2007775,00 грн. закрити.

4. Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів залишити без задоволення.

5. В іншій частині постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року у справі №0870/3803/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна