Справа № 2а-3641/11/0970
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2016 р. Справа № 2a-3641/11/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Могили А.Б.,

за участі:

секретаря судового засідання Ілів Н.І.,

представника позивача Тропця В.В.,

представника відповідача Мелінишин С.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Агропромислового ремонтно-виробничого підприємства "Техніка" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Агропромислове ремонтно-виробниче підприємство "Техніка"у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулося в суд із адміністративним позовом до Коломийської обєднаної державної податкової інспекції про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення за № від 27.10.2011.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем в порушення положень Податкового кодексу України необґрунтовано та протиправно, на підставі помилкового висновку щодо нікчемності правочину укладеного між позивачем та Приватним підприємством "Львівресурс", винесено податкове повідомлення-рішення за № від 27.10.2011, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 60562,50 грн.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених в адміністративному позові та додаткових письмових поясненнях. Зазначив, що всі відображені у податковому обліку підприємства господарські операції носили товарний характер та були спрямовані на настання реальних наслідків. Висновок податкового органу про неможливість реального здійснення господарських операцій з Приватним підприємством "Львівресурс" грунтується на неповно з'ясованих обставинах та спростовується відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Наголосив на тому, що на момент укладення позивачем договору з Приватним підприємством "Львівресурс", правоздатність якого як юридичної особи підтверджувалася його установчими документами, було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, які передбачені законодавством для такого виду договорів, дотримано вимог щодо письмової форми правочину. Сторонами договору повністю виконані його умови, а тому висновки відповідача про те, що даний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків є безпідставними. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача адміністративний позов не визнала з підстав, зазначених у поданому запереченні. Суду пояснила, що 01.08.2010 між позивачем та Приватним підприємством "Львівресурс" укладено Договір №01-08-10 про придбання Товару. Однак з пояснень директора ПП "Львівресурс" ОСОБА_3, отриманого начальником ОРВ ВПМ Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції, вбачається, що ОСОБА_3 був формальним директором Приватного підприємства "Львівресурс", яке зареєстрував на себе за винагороду, реальної участі у здійсненні фінансово-господарської діяльності Приватного підприємства "Львівресурс" не приймав. Зазначив, що з урахуванням акту Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова № 455/23-209/36992181 від 25.03.2011 "Про результати планової виїзної перевірки фінансово-господарської діяльності Приватного підприємства "Львівресурс" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 19.02.2010 по 30.09.2010" відповідачем визнано нікчемними операції між Приватним підприємством "Львівресурс" та позивачем. Договір №01-08-10 від 01.08.2010 не спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому в силу вимог частини 1 статті 215, частин 1, 5 статті 203 Цивільного кодексу України є нікчемним, в силу статті 216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю. Вважає, що оскаржуване податкове повідомлення рішення винесене правомірно, у відповідності до вимог чинного законодавства. Просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши в сукупності письмові докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення на позов, суд зазначає наступне.

Агропромислове ремонтно-виробниче підприємство "Техніка" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю 27.04.2001 зареєстроване Виконавчим комітетом Коломийської міської ради Івано-Франківської області як юридична особа та 07.02.2001 взяте на податковий облік як платник податків Коломийською об'єднаною державною податковою інспекцією (т.1, а.с.43).

Коломийською об'єднаною державною податковою інспекцією з 06.10.2011 по 12.10.2011 проведено документальну невиїзну перевірку Агропромислового ремонтно-виробничого підприємства "Техніка" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків Приватним підприємством "Львівресурс", їх реальності та повноти відображення в обліку за серпень-грудень 2010 року.

За результатами перевірки складено акт за № 2156/231/31430142 від 19.10.2011, яким встановлено порушення позивачем вимог статтей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог, додержання яких є необхідним для чинності договору. Договір № 01-08-10, укладений між Агропромисловим ремонтно-виробничим підприємством "Техніка" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та Приватним підприємством "Львівресурс" на загальну суму 290700,00 грн. не спрямований на реальне настання правових наслідків. Позаплановою невиїзною перевіркою АРВП "Техніка" документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин із Приватним підприємством "Львівресурс" у серпні 2010 року на загальну суму 76500,00 грн., у вересні 2010 року на загальну суму 127200,00 грн. та у грудні 2010 року на загальну суму 87000,00 грн.; в порушення підпунктів 7.4.1, 7.4.5, пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", як наслідок завищено податковий кредит на загальну суму 48450,00 грн., в тому числі: в серпні 2010 року на суму 12750,00 грн., у вересні 2010 року на 21200,00 грн. та у грудні 2010 року на 14500,00 грн. та відповідно занижено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за підсумками серпня 2010 року на 12750,00 грн., вересня 2010 року на 21200,00 грн. та грудня 2010 року на 14500,00 грн. (т.1, а.с.7-29).

На підставі вищевказаного акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 27.10.2011, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 60562,50 грн., в тому числі за основним платежем у сумі 48450,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 12 112,50 грн. (а.с.30).

Вирішуючи правомірність дій відповідача щодо визнання нікчемного правочину між позивачем та Приватним підприємством "Львівресурс", як наслідок винесення спірного податкового повідомлення-рішення, суд виходив із наступних обставин.

Контролюючим органом зроблено висновок про непідтвердження фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, оскільки, податкові накладні, які стали підставою для формування позивачем податкового кредиту по господарських операціях з ПП "Львівресурс", підписані особою, яка була формальним директором; у позивача відсутні документи на підтвердження транспортування товару від ПП "Львівресурс", не надано на запит податкового органу інформацію та її документальне підтвердження про наявність перевізників товарно-матеріальних цінностей отриманих по накладних № РН-17082 від 17 серпня 2010 року, № РН-13093 від 13 вересня 2010 року та № РН-28122 від 28 грудня 2010 року, а також отриманням підприємством необхідних ліцензій (дозволів) на перевезення. До перевірки не представлено транспортних документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Так, судом встановлено, що між Приватним підприємством "Львівресурс" в особі директора ОСОБА_3 (Продавець) та Агропромисловим ремонтно-виробничим підприємством "Техніка" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю в особі директора ОСОБА_4 (Покупець) укладено договір № 01-08-10 від 01.08.2010, згідно якого Продавець зобов'язується продати, а Покупець прийняти та оплатити Товар згідно виставлених рахунків або видаткових накладних (пункт 1.1 договору) (т.1, а.с.31).

Позивачем згідно Договору №01-08-10 від 01.08.2010 року придбано у Приватного підприємства "Львівресурс" установку навісну ПГ-1а на суму 76500,00 грн. (ПДВ 12750,00 грн.), генератор ВЧГ3-160/0066 на суму 127200,00 грн. (ПДВ 21200,00 грн.) та верстат ІМ-63 на суму 87000,00 грн. (ПДВ 14500,00 грн.) з метою їх подальшого використання у господарській діяльності позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями податкових накладних № 17082 від 17.08.2010, № 13093 від 13.09.2010 та № 28122 від 28.12.2010 відповідно (т.1, а.с.35-37).

На виконання умов Договору №01-08-10 від 01.08.2010 Приватним підприємством "Львівресурс" виписано видаткові накладні № РН-17082 від 17.08.2010, № РН-13093 від 13.09.2010 та № РН-28122 від 28.12.2010 відповідно (т.1, а.с.32-34).

Позивачем проведено оплату за придбаний Товар, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень № 295 від 16.09.2010, № 314 від 04.10.2010, № 321 від 15.10.2010, № 339 від 02.11.2010, № 348 від 09.11.2010 та № 48 від 18.02.2011 (т.1, а.с.38-40).

Факт проведення оплати позивачем за придбаний у Приватного підприємства "Львівресурс" товар підтверджується також наявними у матеріалах справи копіями квитанцій до прибуткового касового ордера № 14 від 09.09.2011, № 17 від 14.09.2011, № 18 від 15.09.2011, № 22 від 21.09.2011, № 24 від 22.09.2011, № 28 від 23.09.2011, № 33 від 27.09.2011 та № 37 від 29.09.2011 та банківськими виписками з особового рахунку позивача (т.1 а.с.41-42, т.2 а.с.37-43).

Крім того, грейферний навантажувач ПГ-1А (установка навісна), який був придбаний у Приватного підприємства "Львівресурс", в подальшому, згідно договору за № Р-07/11/11 від 07.11.2011, проданий позивачем ПП "Тандем-Агрозапчастина". Дана обставина також підтверджується накладною за № 301 від 06.12.2011 та податковою накладною за № 8 від 02.12.2011.

Однак, дані первинні документи не взяті відповідачем до уваги, оскільки з пояснення директора Приватного підприємства "Львівресурс", отриманого начальником ОРВ ВПМ Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції, на думку відповідача, ОСОБА_3 є формальним директором приватного підприємства "Львівресурс", який зареєструвався ним за винагороду. Реальної участі у здійсненні фінансово-господарської діяльності Приватного підприємства "Львівресурс" він не приймав. Де знаходиться офіс, фінансово-господарські документи та печатка Приватного підприємства "Львівресурс" йому не відомо. При цьому всі документи він підписував самостійно.

Крім того, оскільки за період з 19.02.2009 по 30.09.2010 Приватне підприємство "Львівресурс" здійснює операції з придбання товарів, робіт, послуг в контрагентів по яких доведено нікчемність правочинів, а саме в ТзОВ "Альфагуп-М", ТзОВ "Миротекс", ТзОВ "Георгія-Трейд", ТзОВ "Кернес-Агро", ТзОВ "Вектора-Дон", що складають 97% від загального обсягу придбання товарів, робіт, послуг (акт Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова № 455/23-209/36992181 від 25.03.2011), то, на переконання відповідача, відповідно і господарські операції з їх продажу покупцям у зазначеному періоді, фактично не відбувалися, а отже є нікчемними (т.1 а.с.18).

На підставі вказаних відомостей відповідач дійшов висновку про те, що Договір №01-08-10 від 01.08.2010, укладений між позивачем та Приватним підприємством "Львівресурс", не спрямований на реальне настання правових наслідків. А отже, відповідно до пунктів 1, 2 статті 215 ЦК України, пунктів 1, 5 статті 203 ЦК України є нікчемним, і в силу статті 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Суд зазначає, що доведення факту існування нікчемного правочину повинно здійснюватися певними засобами доказування з урахуванням індивідуальних обставин кожної операції. Наявність комплексу доказів, посилання на які обов'язково повинні міститись в акті перевірки, може бути підставою для встановлення факту нікчемності правочину, однак не може бути доказом посилання в акті перевірки на відсутність інформації щодо підтвердження чи спростування будь-яких фактів.

Згідно копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців станом на 24.11.2011 Приватне підприємство "Львівресурс" зареєстроване як юридична особа виконавчим комітетом Львівської міської ради 19.02.2010, керівник - ОСОБА_3 (т.1 а.с.71-72), про що також вказано в акті Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова № 455/23-209/36992181 від 25.03.2011 "Про результати планової виїзної перевірки фінансово-господарської діяльності Приватного підприємства "Львівресурс" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 19.02.2010 по 30.09.2010, валютного та іншого законодавства за період з 19.02.2010 по 30.09.2010 (т.1 а.с.74-127).

Крім того, з вищевказаного акту вбачається, що Приватне підприємство "Львівресурс" 22.02.2010 взяте на податковий облік як платник податків Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова; на день складення акту перевірки платник перебував на обліку в Державній податковій інспекції у Сихівському районі м. Львова, з 11.03.2010 був платником податку на додану вартість, (свідоцтво № 100273857 від 11.03.2010 року) (т.1 а.с.76).

Відтак, у відповідності до вимог частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України всі сторони договору №01-08-10 від 01.08.2010 на момент його укладення наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, були належними платниками податків та інших обов'язкових платежів, які виникали при здійсненні ними господарської діяльності.

Відповідач, як на підставу у відмови у задоволенні позову посилався на пояснення директора ПП "Львівресурс" ОСОБА_3, в яких останній зазначив, що він є формальним директором підприємства, зареєстрував його за винагороду та у фінансово-господарській діяльності участі не приймав.

При цьому, відповідачем не було враховано, що первинні документи, видані ПП "Львівресурс" у період здійснення господарських операцій з позивачем підписувалися та скріплювалися печаткою ОСОБА_3, яка постійно в нього перебувала, він періодично через банківську установу отримував зарплату, що і було визнано ним у своїх поясненнях, наданих начальнику ОРВ ВПМ Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції. Фактично, відповідальним за ведення фінансово-господарської діяльності вказаного підприємства був ОСОБА_3 Виготовлення фінансово-господарських документів не ОСОБА_3, а також не ведення ним безпосередньо бухгалтерського обліку, не свідчить про фіктивність господарських операцій.

Крім того, суд позбавлений можливості в порядку, визначеному статтями 77, 78 Кодексу адміністративного судочинства України, допитати посадових осіб ПП "Львівресурс" оскільки, згідно листа за № 4179108/56-2016 від 21.03.2016 ОСОБА_3 помер. Місце перебування інших посадових осіб підприємства не відоме, так як 14.02.2015 припинено юридичну особу ПП "Львівресурс", у зв"язку з банкрутством, про що зроблено запис у державному реєстрі (т.2 а.с.58, 74).

Посилання представника відповідача на те, що Договір 01-08-10 від 01.08.2010 не спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому в силу вимог частини 1 статті 215, частин 1, 5 статті 203 Цивільного кодексу України є нікчемним і в силу статті 216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, суд не приймає до уваги з наступних підстав.

Так, частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно абзацу 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідач не зазначає, якою саме нормою закону встановлено недійсність відповідного правочину. Натомість частинами 1, 3 статті 115 Цивільного кодексу України з врахуванням положень статті 203 Цивільного кодексу України, визначено лише підстави визнання оскаржуваного правочину недійсним в судовому порядку.

Згідно частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Аналогічні положення визначено і в частині 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вказані норми закону не тільки не містять прямої вказівки на нікчемність правочину, а навпаки, вказують на його оспорюваність.

Не заслуговують на увагу посилання відповідача на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних та подорожніх листів, як на одну з підстав фіктивності господарських операцій із вказаним контрагентом, оскільки це прямо суперечить нормам Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень" від 05.07.2011 яким було вилучено посилання на подорожні листи будь-яких автотранспортних засобів, у тому числі вантажних автомобілів.

Суд звертає увагу на те, що товарно-транспортні накладні повинні складатися у випадку, коли сторони по господарській операції залучають для перевезення вантажу, що є предметом даної операції, підприємство-перевізник. Такі товарно-транспортні накладні самостійно не посвідчують факт передавання товару та не використовуються підприємствами, що є сторонами по договору купівлі-продажу - покупцями, для бухгалтерського обліку.

Крім того, як встановлено в ході розгляду справи доставка товару здійснювалася за рахунок та ресурсами постачальника.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що в момент укладення позивачем договору з Приватним підприємством "Львівресурс", так і в процесі його виконання, сторонами було додержано всіх вимог чинного законодавства, а тому висновки відповідача про нікчемність правочину є безпідставними.

Згідно пункту 1.7 статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість" (Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Підпунктом 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 цього Закону право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Як встановлено судом, позивач та його контрагент на час укладання спірного правочину, були зареєстровані як платники ПДВ.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 1.32 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що господарська діяльність це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в матеріальній або нематеріальній формах.

В акті перевірки № 2156/231/31430142 від 19.10.2011 відповідачем не наведено жодного факту того, що сума ПДВ у розмірі 48450,00 грн. згідно податкових накладних, виписаних Приватним підприємством "Львівресурс", нарахована (сплачена) позивачем у зв'язку з придбанням товарів (послуг) не з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах його господарської діяльності.

При дослідженні питання придбання вищезгаданого товару, судом встановлено, що верстат ІМ-63 та генератор ВЧГЗ-160/0066 оприбутковані як "Основний засіб" Агропромислового ремонтно-виробничого підприємства "Техніка" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю згідно бухгалтерських проводок, що підтверджується копіями бухгалтерських довідок від 13.09.2010 та від 28.12.2010 відповідно, а також копіями Інвентарних карток обліку основних засобів (т.1 а.с.57-60).

Що стосується придбаної позивачем установки навісної ПГ-1а (установка навісна), то даний товар згідно договору за № Р-07/11/11 від 07.11.2011 після проведеного позивачем ремонту проданий ПП "Тандем-Агрозапчастина". Дана обставина також підтверджується Накладною за № 301 від 06.12.2011 та податковою накладною за № 8 від 02.12.2011.

Варто зазначити, що перелік видів діяльності позивача підтверджує зв'язок із придбаними та реалізованими в подальшому вищевказаного товару в своїй діяльності.

Посилання представника відповідача, під час дослідження господарських операцій між позивачем і ПП "Львівресурс", на акт Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова № 455/23-209/36992181 від 25.03.2011 відповідно до якого зроблено висновок про нікчемність правочинів, укладених Приватним підприємством "Львівресурс"з ТзОВ "Альфагуп-М", ТзОВ "Миротекс", ТзОВ "Георгія-Трейд", ТзОВ "Кернес-Агро", ТзОВ "Вектора-Дон", а тому відповідно і господарські операції з їх продажу покупцям у зазначеному періоді, фактично не відбувалися, а отже є нікчемними, суд оцінює критично, оскільки при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку, тобто між позивачем та його контрагентом - Приватним підприємством "Львівресурс", особливо коли господарські операції стосувалися придбання іншого товару.

Крім того, суд зазначає, що відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язане з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами податкового законодавства України.

Так, за визначенням, наведеним у п.п. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7. Закону України "Про податок на додану вартість" (Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.5.1. пункту 7.5. статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Документи та інші дані, що спростовують або підтверджують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Таким чином, відсутність документів, що підтверджують транспортування товару від контрагентів до позивача та зберігання товару не є підставою для висновку про фактичне не здійснення операцій з поставки товару за умови надання платником податків доказів фактичного отримання товару та використання його у господарській діяльності, що і було зроблено позивачем та не спростовано відповідачем.

Щодо висновку відповідача про те, що податкові накладні не мають юридичної сили, суд зазначає наступне.

Підпунктом 7.2.1. пункту 7.2. статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Із копій податкових накладних вбачається, що вони містять всі необхідні реквізити, які передбачені підпунктом 7.2.1. пункту 7.2. статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а тому висновок відповідача про те, що дані накладні не є підставою для нарахування податкового кредиту, оскільки вони заповнені з порушенням вимог чинного законодавства, є безпідставним.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сукупність підтверджуючих документів не дає підстав для сумніву в реальності здійснення вищенаведених операцій або висновку про їх невчинення, а характер спірних операцій відповідає господарській діяльності позивача та обґрунтовується необхідністю виробництва, що є основним видом діяльності.

Доводи податкового органу щодо нікчемності вчинених позивачем господарських зобов'язань є необґрунтованими, оскільки для цього необхідно встановити наявність у платника податку при вчинення таких зобов'язань мети, суперечної інтересам держави і суспільства. Про наявність такої мети у платника податку (покупця) не можуть свідчили лише факти певних порушень правил ведення господарської діяльності чи оподаткування постачальниками товару, які не є безпосереднім контрагентами такого платника.

Так, судом в результаті дослідженя наявних первинних документів беззаперечно встановлено реальність господарських операцій з вказаними у акті перевірки контрагентом позивача та дотримання позивачем вимог законодавства щодо документального підтвердження сум податкового кредиту. Крім того, реальність спірних господарських операцій підтверджується іншими матеріалами справи.

Крім того, на переконання суду чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань позивача у залежність від стану податкового обліку контрагентів, які не були безпосередніми постачальниками товарів та послуг для платника. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань чи інших порушень чинного законодавства, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань чи дотримання інших вимог чинного законодавства. А відтак, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, він не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

На підставі викладеного, суд, з врахуванням встановлених обставин справи, дійшов висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту з ПДВ.

Відтак, на переконання суду висновки Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції щодо порушень позивачем податкового законодавства, викладені в акті перевірки, не відповідають фактичним обставинам справи, а прийняте на їх підставі оскаржуване податкове повідомлення-рішення за № від 27.10.2011 суперечить податковому законодавству та підлягає до скасування.

Таким чином, позов Агропромислового ремонтно-виробничого підприємства "Техніка" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення підлягає до задоволення.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції № від 27.10.2011, яким збільшено Агропромисловому ремонтно-виробничому підприємстві "Техніка" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 60 562 (шістдесят тисяч п'ятсот шістдесят дві) грн. 50 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.

Постанова складена в повному обсязі 12.04.2016 року.