Справа № 323/1142/16-а
Суддя: Фісун Н. В.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 323/1142/16-а
ПОСТАНОВА

іменем України

07.04.2016 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі судді Фісун Н.В. при секретарі Свириденко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні

адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до заступника начальника начальник Оріхівського відділення Пологівського ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_2 про визнання недійсною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що 15 грудня 2015 р. службовою особою відповідача відносно нього винесено постанову, якою притягнуто до адміністративної відповідальності за п. 1 ч. 2 ст.6, ч. 8 ст. 9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Зазначену постанову винесено відповідачем ніби-то за: «несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування ФОП, які перебувають на спрощеній системі оподаткування в розмірі 779,83 грн. за III квартал 2015 року по строку 19.10.2015 року»

Постанова не відповідає обставинам справи, вимогам закону та підлягає скасуванню з наступних підстав.

27 лютого 2016 року стало відомо про існування у відношенні постанови по справі про адміністративне правопорушення.

З копією вказаної постанови ознайомився в ВДВС Оріхівського РУЮ де відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеної постанови та звідки прислали йому постанову про відкриття виконавчого провадження.

Про час і місце розгляду постанови про адміністративне правопорушення не повідомлялося, чим порушено право на захист, передбачене ст. 278 КУпАП.

При цьому постанова не відповідає вимогам ч.2 ст. 283 КУпАП, а саме в постанові не зазначено нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

Також, слід зазначити, що розгляд справи без надання йому права на захист та надання часу для звернення за правовою допомогою, подання документів, які характеризують особу, інших доказів по справі, - не тільки порушує його права, передбачені ст.268 КУпАП, але й призводить до того, що при винесенні постанови не враховано особу, матеріальний стан та інші обставини, які слід враховувати при призначенні адміністративного стягнення відповідно до ст.3 КУпАП.

Таким чином, постанова у справі про адміністративне правопорушення була винесена не у спосіб передбачений ст.283 КУпАП, з порушенням передбаченого ст. ст. 256, 268 КУпАП його права на участь у процесі прийняття рішення, а тому підлягає визнанню протиправною та скасуванню. Прохає продовжити строк на право звернення до суду з адміністративним позовом. Постанову СМ № 011997 від 15 грудня 2015 року у справі про адміністративне правопорушення визнати протиправною та скасувати.

У судовому засіданні представник позивача на позові наполягав, прохав його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши письмові заперечення (а.с. 15-16) та пояснив, що позивач ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець, є платником єдиного податку.

З*ясувавши позицію сторін у справі, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних обставин.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

У ході розгляду справи постало питання про дотримання позивачем вимог ст.99 КАС України при зверненні до адміністративного суду.

Вирішуючи дане питання, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 104 КАС України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Правовідносини з приводу строків звернення до адміністративного суду унормовані, зокрема, ст.99 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Суд зауважує, що питання визначення процесуальних строків, наслідків їх пропуску визначені ст.ст. 99-100 КАС України, відповідно до яких у редакції положень п.33 п.п.3.7 п.3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення " Закону України "Про судоустрій і статус суддів" адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч.1 ст.99); якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень (ч.4 ст.99); для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк (ч.5 ст.99).

Частиною 3 ст. 99 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судовим розглядом встановлено що позивач фактично звернувся до суду 09.03.2016р., тобто поза межами строку, визначеного ч.5 ст.99 КАС України.

Заявивши клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, позивач подав належні доводи та достатні докази на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до адміністративного суду/а.с.4/.

Позивачем до суду надані належні та допустимі докази в розумінні ст. 70 КАС України в обґрунтування поважності строків пропуску звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд вважає за необхідне зазначити, що поважними причинами пропуску строку на звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Так, позивачем до адміністративного позову подано заяву про поновлення пропущеного строку та документи на підтвердження обставин його пропущення (а.с. 4), які суд вважає належним доказом поважності причин, з яких позивач пропустив строк звернення до суду адміністративної юрисдикції.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3. зареєстрований як фізична особа-підприємець згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і є платником єдиного податку (а.с. 17).

15 грудня 2015 року начальником Оріхівського відділення Пологівського ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_2 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії СМ №011997 , згідно якої позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 165-1 КпАП України, а саме за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за III квартал 2015 року в сумі 779,83 грн. по граничному строку сплати 19.10.2015 року, до адміністративного стягнення у вигляді штрафу 2550 гривень (а.с. 3).

При розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_3 несвоєчасно сплатив єдиний соціальний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, заборгованість відсутня.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 288 КУпАП постанову посадової особи про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

За змістом ст. 293 КУпАП під час розгляду позову про скасування постанови перевіряється законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймається одне з таких рішень: залишення постанови без зміни; скасування постанови і надсилання справи на новий розгляд; скасування постанови і закриття справи; зміна заходу стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність.

Згідно зі ст.. 251 КупАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до вимог ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В той же час, в судовому засіданні не доведено, що при розгляді посадовою особою справи відносно позивача були враховані усі норми діючого законодавства, які регулюють порядок розгляду даної категорії справ, також, відповідачем не були дослідженні всі обставини справи. В постанові відповідно до ч.2 ст. 283 КУпАП не зазначено нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення, лише ст. 165 КУпАП, частина статті відсутня.

Дослідивши в сукупності всі надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що виносячи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, суб'єкт владних повноважень, в порушення вимог ст. 280 КУпАП не перевірив, чи мав ОСОБА_3 реальну можливість здійснити ці виплати, не враховано матеріальний стан та інші обставини, які слід враховувати при призначенні адміністративного стягнення відповідно до ст.3 КУпАП.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що про час і місце розгляду постанови про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 не повідомляли, чим порушено право на захист, передбачене ст. 278 КУпАП. Розгляд справи без надання йому права на захист та надання часу для звернення за правовою допомогою, подання документів, які характеризують особу, інших доказів по справі - порушує позивача права, передбачені ст.268 КУпАП

Представником відповідача не надано суду доказів того, що дійсно ОСОБА_4 належним чином повідомляли про розгляд справи.

Відповідно до статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно ст. 64 Конституції України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до Основного Закону України положення «кожен має право на правову допомогу» (частина перша статті 59) є нормою прямої дії (частина третя статті 8), і навіть за умови, якщо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена у його реалізації.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 30.09.2009, № 23-рп/2009 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу)" за змістом статті 64 Конституції України конституційне право кожного на правову допомогу у жодному випадку не може бути обмежено. Відповідно до Основного Закону України положення "кожен має право на правову допомогу" (частина перша статті 59) є нормою прямої дії (частина третя статті 8), і навіть за умови, якщо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена у його реалізації.

Важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід'ємних прав людини і має загальний характер. У контексті частини першої цієї статті "кожен має право на правову допомогу" поняття "кожен" охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України. Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 21, частини перша, друга статті 24 Основного Закону України).

Крім того, реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб'єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника. Зокрема, в абзаці п'ятому пункту 5 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Конституційний Суд України також зазначив, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов'язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов'язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Крім того, гарантування кожному права на правову допомогу є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року тощо.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 17, 18, 71, 143, 158-163, 185, 186, 254 КАС України, ст.ст.59,64 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.165-1, 251,252,256,268,288,293,283,278,280 КУпАП, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Продовжити ОСОБА_1 строк на право звернення до суду з адміністративним позовом.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії СМ № 011997 від 15 грудня 2015 року винесену начальником Оріхівського відділення Пологівського ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення у розмірі 2550,00 гривень скасувати.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів в моменту її оголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області: ОСОБА_5