Справа № 826/16387/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 квітня 2016 року № 826/16387/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Головного територіального управління юстиції у місті Києві (надалі також - відповідач), в якому просила: - визнати протиправним та скасувати рішення реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19586341 від 24.02.2015р.; - зобов'язати реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві провести державну реєстрацію обтяження (припинення) арешту нерухомого майна на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19586341 від 24.02.2015р. є протиправним, позаяк прийнято без законних на те підстав, та у свою чергу унеможливлює повноцінне користування майном, що є приватною власністю позивача.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з огляду на його необґрунтованість та безпідставність та зазначав, що в ухвалі Києво - Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2015 по справі №2-2922/11 про зняття арешту прописано, що арешт знімається конкретно з 2/3 квартири, а не з усієї квартири боржника. А відтак, у державного реєстратора не було правових підстав зняти арешт з 2/3 квартири, адже арешт накладено на всю квартиру, відтак рішення державного реєстратора від 24.02.2015 № 19586341р. є обґрунтованим, правомірним та таким, що не підлягає скасуванню. Крім того відповідач стверджував, що позовна вимога про зобов'язання реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві зняти арешт є формою втручання в дискреційні повноваження реєстраційної служби Головного управління юстиції м. Києва та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає. З огляду на вищевикладене, у задоволенні позову просив відмовити повністю.

В судовому засіданні за заявою представника відповідача протокольною ухвалою здійснено заміну первісного відповідача на належного - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Матеріали справи свідчать, Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2011 р. у справі № 2-2922/2011р. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнено кошти у сумі 557977,00 грн. та судові витрати у сумі 1700,00 грн.

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2011 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та встановлено заборону Другій Київській міській державній нотаріальній конторі, Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна проводити будь-які дії по відчуженню вищезазначеної квартири.

На підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2013р. у справі № 2- 214/12, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.12.2013 р., в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на 2/3 частки спірної квартири, за ОСОБА_3 - на 1/3 частки цієї квартири. Також, зазначеним судовим рішенням встановлено, що боргові зобов'язання ОСОБА_1 не є спільним майном подружжя та не підлягають розподілу, тобто є особистими боргами останнього.

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2015р. у справі № 2-2922/11 частково задоволено заяву ОСОБА_1 та скасовано арешт з майна, а саме 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 157,10 кв.м., житловою площею 96,90 кв.м., що належить позивачеві на праві власності, накладений на підставі ухвали Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2011р. у цивільній справі № 2-2922/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, знято заборону Другій Київській міській державній нотаріальній конторі, Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна проводити будь-які дії по відчуженню 2/3 частини вищезазначеної квартири.

Так, вказана ухвала мотивована тим, що застосовані заходи забезпечення позову порушують права ОСОБА_1 як власника майна, що унеможливлює вільне володіння та розпорядження, та оскільки остання не є боржником у виконавчому провадженні, відкритому на виконання рішення суду по цій справі, права підлягають захисту.

В подальшому, як свідчать матеріали справи, на виконання судового рішення, 24.02.2015 року суддею Києво - Святошинського районного суду Київської області Волчко А. Я. направлено до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 24.02.2015р. за реєстраційним номером 10351315, за результатами розгляду якої рішенням державного реєстратора від 24.02.2015р. №19586341 у знятті арешту з 2/3 часток спірної квартири було відмовлено, оскільки: подані документи не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю рішення від 24.02.2015р. №19586341, звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва. Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 (далі також - Порядок).

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають державній реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, обтяження таких прав.

Частина перша статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Як вже було судом встановлено, ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2015р. у справі № 2-2922/11, яка набрала законної сили, скасовано арешт з майна, а саме 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 157,10 кв.м., житловою площею 96,90 кв.м., що належить позивачеві на праві власності, накладений на підставі ухвали Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2011р. у цивільній справі № 2-2922/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, знято заборону Другій Київській міській державній нотаріальній конторі, Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна проводити будь-які дії по відчуженню 2/3 частини вищезазначеної квартири.

Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, чітко визначена частина житлового будинку, що належить позивачеві на праві власності, та з якого має бути знято арешт.

В розрізі наведеного, суд вважає за доцільне зазначити, що частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Згідно частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідачем не наведено обставин та не подано доказів, що подані документи не відповідали вимогам, встановленим цим Законом, або не давали змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, з огляду про що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19586341 від 24.02.2015р. є протиправним, а отже підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовної вимоги про зобов'язання реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві провести державну реєстрацію обтяження (припинення) арешту нерухомого майна на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, суд виходив із наступного.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Так, оскільки відповідно до ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речові прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом, тобто повноваження щодо вирішення питання реєстрації права власності належить до виключної компетенції спеціально уповноваженого на те органу, а отже і не може бути предметом судового розгляду у адміністративному суді.

Однак, відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. При цьому слід ураховувати, що в такому разі в мотивувальній частині рішення суд повинен навести відповідне обґрунтування.

В силу ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, враховуючи протиправність дій відповідача щодо відмови у знятті арешту з 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, належним способом відновлення порушених прав та інтересів позивача, на переконання суду, є не лише визнання судом протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача, а й зобов'язання повторно розглянути питання щодо проведення державної реєстрації обтяження (припинення) арешту нерухомого майна на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 11, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19586341 від 24.02.2015р.

Зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у місті Києві розглянути питання щодо державної реєстрації обтяження (припинення) арешту нерухомого майна на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог, - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур