Справа № 810/335/16
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року 810/335/16

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Лиска І.Г.,

суддів: Виноградової О.І, Василенко Г.Ю.,

при секретарі - Васковець М.С., за участю представника позивача та представника відповідачів, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітаполіс" до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області, третя особа: Міністерство Фінансів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 13.07.2015 № 8402/10/10-13-11-02-10;

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області від 10.09.2015 № 2398/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги;

визнати протиправним та скасувати рішення Державної фіскальної служби України від 30.11.2015 № 25449/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги;

зобов'язати Державну податкову інспекцію у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ "Вітаполіс" копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період календарний місяць червень 2015 року, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

У обґрунтування позову позивач зазначив, що Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області було безпідставно відмовлено у прийнятті копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за звітний період червень 2015 року в електронній формі на машинозчитувальному носієві з посиланням на Закон України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового Кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким з 1 січня 2015 року скасована норма Податкового кодексу України, згідно з якою платники податку зобов'язані були подавати до органу ДФС копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді (пункт 201.15 ст.201 розділу V ПКУ).

Крім того, позивач зазначив про безпідставність прийняття Державною фіскальною службою України рішення про результати розгляду скарги від 30.11.2015р. № 25449/6/99-99-11-02-02-15 та Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області рішення про результати розгляду скарги від 10.09.2015 № 2398/10/10-36-11-01-10, оскільки, на думку позивача, вказані органи державної влади не наділені повноваженнями щодо перегляду рішень територіальних органів ДФС.

Також, позивач зазначив про те, що вказані рішення відповідних органів ДФС не містять мотивів та висновків, які б підтверджували правомірність відмови ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області щодо прийняття копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за червень 2015 року.

Крім того, позивачем було зазначено про те, що Державною фіскальною службою України було порушено порядок продовження розгляду скарги позивача, оскільки, рішення 25020/6/99-99-11-02-02-15 від 24 листопада 2015 року було прийнято ДФС України, а не керівником, що ну думку позивача, свідчить про задоволення скарги ТОВ "ВІТАПОЛІС" та про скасування рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області вих. № 2398/10/10-36-11-01-10 від 10.09.2015 року.

Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначили про те, що Законом України від 28.12.2014 року №71 -VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи», впроваджено систему електронного адміністрування ПДВ, яка забезпечує автоматичний облік в розрізі платників суми податку, що містяться у виданих та отриманих податкових накладних/розрахунках коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних (пункт 201.1 ст.201 Податкового Кодексу України ), та одночасно скасовано норму Податкового кодексу щодо подання до податкового органу копій реєстрів виданих та отриманих податкових накладних (пункт 201.15 ст.201 Податкового кодексу). 09.07.2015 року ТОВ "ВІТАПОЛІС" з листом №52/15 від 09.07.2015 було подано до ДПІ у Києво-Святошинському районі копії записів реєстрів виданих та отриманих податкових накладних за червень 2015 року в електронному вигляді. Листом від 13.07.2015 №8402/10/10-13-11-02-10 ДПІ у Києво-Святошинському районі повідомило підприємство про відмову в прийнятті реєстрів в зв'язку з внесенням зазначених змін до Податкового кодексу.

Враховуючи викладене, ГУ ДФС у Київській області та ДФС України порушень при наданні листа ДПІ у Києво- Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 13.07.2015 №8402/10/10-13-11-02-10 про відмову у прийнятті копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за червень 2015 року в електронному вигляді не встановлено.

Представник позивача Прудивус Л.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити, підтвердила обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів Шевченко В.О. у судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, зазначених у письмових запереченнях на позов, зазначив, що дії та рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі Київської області, ГУ ДФС у Київській області та ДФС України є правомірними, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судове засідання представник третьої особи - Міністерства фінансів України, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав.

Судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши представника позивача Прудивус Л.І. та представника відповідачів Шевченко В.О., суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" є юридичною особою, що зареєстрована 25.05.2006 року та з 29.05.2006 року взяте на облік в ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області в якості платника податків та зборів.

12.01.2015 між ТОВ "ВІТАПОЛІС" та ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області було укладено договір про визнання електронних документів № 1 від 12.01.2015р..

Предметом даного договору, згідно з п. 1, є визнання податкових документів (податкової звітності, реєстрів отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інших звітних податкових документів), поданих Платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу ДПС засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригіналу.

Згідно з п. 2 договору договір надає платнику податків можливість, а не зобов'язує його подавати до органів ДПС податкові документи у електронному вигляді, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.07.2015року позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронній формі за звітний період - червень 2015 року на флеш носієві «Kingston», серійний номер У-006, ємністю 64 гігабайт у файлі « 9389J 20151013. XML» у кореневій директорії (папці) з можливістю машинного зчитування через USB. (супровідний лист від 9 липня 2015 року №52/15 ).

14 серпня 2015 року, поштою рекомендованим листом Р400 позивач одержав підписане першим заступником начальника інспекції Сольським І.О. рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 13 липня 2015 року вих. №8402/10/10-13-11-02-10, яким було відмовлено у прийнятті копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за звітний період червень 2015 року в електронній формі на машинозчитувальному носієві з посиланням на Закон України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового Кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким з 1 січня 2015 року скасована норма Податкового кодексу України, згідно з якою платники податку зобов'язані були подавати до органу ДФС копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді (пункт 201.15 ст.201 розділу V ПКУ).

Також, у зазначеному листі податковим органом було зазначено, що реєстр виданих та отриманих податкових накладних (за формою до J1201508») до контролюючого органу, починаючи із звітності за січень 2015 року, не подається.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, не погоджуючись з відмовою відповідача про прийняття відповідної податкової звітності, звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області зі скаргою про перегляд і скасування рішення контролюючого органу вих. № 83/15 від 23.08.2015 року .

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду вказаної скарги Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області було прийнято рішення № 2398/10/10-36-11-01-10 від 10.09.2015 року, яким порушень при наданні листа Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної служби у Київській області від 13 липня 2015 року вих.№8402/10/10-13-11-02-10 про відмову у прийнятті реєстру виданих та отриманих податкових накладних за червень 2015 року - не встановлено.

Надалі, ТОВ "ВІТАПОЛІС" зверталось до Державної фіскальної служби України з скаргою № 127/15 від 20.10.2015року, у якій просило вищестоящий контролюючий орган податкову консультацію від 13 липня 2015 року вих. №8402/10/10-13-11-02-10 Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області переглянути та скасувати.

20 жовтня 2015 року позивач надіслав до Міністерства фінансів України в порядку адміністративного узгодження податкового зобов'язання лист вих.№130/15 про оскарження рішення ГУ ДФС у Київській області.

Державною фіскальною службою України рішенням № 25020/6/99-99-11-02-02-15 від 24.11.2015 року було продовжено строк розгляду скарг позивача до 10.12.2015 року та 17.12.2015 року включно, а рішенням від 30.11.2015 року №25549/6/99-99-11-02-02-15 рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державно фіскальної служби у Київській області 13 липня 2015 року вих.№8402/10/10-13-11-02-10 та рішення Головного управління Державно фіскальної служби у Київській 2398/10/10-36-11-01-10 від 10.09.2015 року було залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Не погодившись з вказаними діями та рішеннями відповідачів, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає наступне.

Щодо вимог про визнати незаконним та скасування рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 13.07.2015 № 8402/10/10-13-11-02-10 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані, серед іншого дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 49 Закону України від 28.12.2014 року №71 -VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи», внесено зміни до ст. 201 Податкового Кодексу України, зокрема п. 201.15 Податкового Кодексу України, відповідно до якого платник податку повинен був вести реєстри виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді та щомісячно подавати до контролюючого органу копії записів у них.

Починаючи із 01.01.2015 року, на підставі п. 201.15 ст. 201 Податкового Кодексу України, зведені результати обліку операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню , а також які не є об'єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з розділом V Кодексу, відображаються платником податку в податкових деклараціях.

Відповідно до п. 201.11-1 ст. 201 Податкового Кодексу, починаючи з 01.01.2015 року , платник податків повинен вести реєстр документів, зазначених у підпунктах «а» -«в» п. 201.11 ст. 201 Податкового Кодексу України.

Пунктом 201.11. ст. 201 Податкового Кодексу України, передбачено, що підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, також є:

а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку);

в) бухгалтерська довідка, складена відповідно до пункту 36 підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу;

г) податкова накладна, складена платником податку відповідно до пункту 208.2 статті 208 цього Кодексу та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому, як реєстр виданих та отриманих податкових накладних , який платником податків ведеться за власним бажанням , так і реєстр документів, зазначених у підпунктах «а»-«в» п. 201.11 ст. 201 Кодексу, якщо такий реєстр ведеться платником окремо від реєстру виданих та отриманих податкових накладних, до контролюючого органу, починаючи із звітності за січень 2015 року - не подається.

Реєстр виданих та отриманих податкових накладних не є податковою декларацією, тому норми пп. 49.12 ст. 49 Податкового Кодексу України по відношенню до реєстрів не застосовуються.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.07.2015року позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронній формі за звітний період червень 2015 року, які відповідно до вимог п. 201.15 ст. 201 Податкового Кодексу України податковим органом не були прийняті, про що було повідомлено позивача Листом від 13.07.2015 № 8402/10/10-13-11-02-10.

У зв'язку з зазначеним, рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 13.07.2015 № 8402/10/10-13-11-02-10 є правомірним та не підлягає скасуванню.

Щодо вимог про визнати незаконним та скасування рішення Головного управління ДФС у Київській області від 10.09.2015 № 2398/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги та рішення Державної фіскальної служби України від 30.11.2015 № 25449/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Відповідно до п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить про те, що рішення контролюючого органу можуть бути оскаржені в адміністративному порядку шляхом подання скарги платника податків. При цьому, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Тобто, стаття 56 Податкового кодексу України встановлює порядок та строки оскарження рішень, прийнятих контролюючим органом.

Як вбачається з матеріалів справи, подана до Головного управління ДФС у Київській області від 23.08.2015 року № 83/15 (вх. від 5717/10/1-36 від 26.08.2015 року) розглянута ГУ ДФС у Київській області, про що викладено у рішенні від 10.09.2015 року №2398/10/10-36-11-01-10 від 10.09.2015 року .

Скарга від 20.10.2015 року №127/15 (вх. №30905/6 від 23.10.2015 року), з урахуванням продовження строків розгляду скарги, розглянута ДФС України, про що викладено у рішенні від 30 листопада 2015 року № 25549/6/99-99-11-02-02-15.

Наведене свідчить, що відповідачами (Державною фіскальною службою України та Головним управлінням ДФС у Київській області ), в порядку та строки, встановлені Податковим кодексом України, розглянуті скарги позивача .

Посилання на необґрунтованість змісту спірних рішень Головного управління ДФС у Київській області та Державної фіскальної служби України, відхиляються судом, оскільки в даному випадку предметом дослідження є дотримання суб'єктом владних повноважень конкретних юридичних норм при прийнятті спірного рішення.

Посилаючись на порушення Державною фіскальною службою України вимог чинного законодавства під час розгляду адресованої їй скарги, позивач стверджує, що цей орган взагалі позбавлений повноважень на розгляд таких скарг.

Так, як було зазначено вище, відповідно до п. 56.3 ст. 56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

При цьому, згідно з п. 55.2 ст. 55 ПК України контролюючими органами вищого рівня є: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць; контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. N 236 (далі - Положення №236), Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно з п.1 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року N 446/2011 (далі - Положення №446/2011), Мінфін України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики (крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики), політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку, у сфері запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму.

Одним з основних завдань Мінфіну України, згідно з п. 3 Положення №446/2011, є формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики, крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики.

Таким чином, за твердженням позивача, Державна фіскальна служба України є органом, який лише реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, проте не забезпечує її формування (таким органом є Мінфін України), а тому позбавлений права на розгляд скарг, поданих платниками податків в порядку статті 56 Податкового кодексу України.

Проте, суд не може погодитися з таким тлумаченням позивача норм чинного законодавства та зазначає, що згідно з вищевказаним Положенням №446/2011 Мінфін України не забезпечує формування державної податкової і митної політики, а формує її та забезпечує її реалізацію, у той час як відповідно до п. 3 Положення №236 одним з основних завдань ДФС є, зокрема, внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи.

Таким чином, відповідні висновки позивача засновані на невірному тлумаченні правових норм, адже саме Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, а тому уповноважений на розгляд в порядку статті 56 ПК України скарг на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць.

З аналогічних підстав суд не погоджується з твердженнями позивача щодо відсутності у ГУ ДФС у Київській області повноважень щодо розгляду скарги на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивачем було зазначено про те, що Державною фіскальною службою України було порушено порядок продовження розгляду скарги позивача, оскільки, рішення було прийнято ДФС України, а не керівником.

Проте, суд не погоджується з вказаною позицією, оскільки відповідне рішення від 02.11.2015 року за №23181/6/99-99-11-02-02-15 підписане Головою Державною фіскальної служби Україна, Насіровим Р.М., тобто її керівником.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Позивач не зазначає, яким чином рішення ДФС України та ГУ ДФС у Київській області, прийняті за результатами розгляду скарг, порушують його права, враховуючи можливість оскарження рішення контролюючого органу, що було предметом розгляду скарг, у судовому порядку.

Отже, рішення про результати розгляду скарг не є юридично значеними для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, отже самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки, що виключає передумови для здійснення захисту права або законного інтересу позивача шляхом скасування таких рішень, а тому відповідні позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 20.05.2015 (номер судового рішення в ЄДРСР - 44320586). Отже, враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для скасування рішення Головного управління ДФС у Київській області від 10.09.2015р. № 2398/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги та рішення Державної фіскальної служби України від 30.11.2015р. № 25449/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги.

У зв'язку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

Щодо вимоги про зобов'язання Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ "Вітаполіс" копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період календарний місяць червень 2015 року, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України колегія суддів зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідачів щодо розгляду скарг платників податків є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу, в даному випадку - Державної фіскальної служби України.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, позовна вимога про зобов'язання Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ "Вітаполіс" копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період календарний місяць червень 2015 року, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України розцінюється судом саме як втручанням в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому, на думку суду, задоволена бути не може.

Крім того, вимога про зобов'язання Державну податкову інспекцію у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ "Вітаполіс" копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період календарний місяць червень 2015 року, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України є похідною від вимог про визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень, а тому відмова у задоволення первинних вимог є підставою для відмови у задоволенні і похідних від них вимог.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, вказана норма не означає, що будь-яка дія чи бездіяльність відповідача - суб'єкта владних повноважень підлягає визнанню протиправною.

Згідно з вищевикладеними нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішення, дію чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та не спростовують доводи та заперечення відповідачів.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітаполіс" до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області, 3-тя особа: Міністерство Фінансів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Лиска І.Г.

Судді: Виноградова О.І.

Василенко Г.Ю.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 04 квітня 2016 р.