Справа № 826/17724/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представників позивача: Виноградової Н.В., Проворотова О.П.,

представників відповідача: Піддубка Є.Д., Ходаковського А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкра» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року,

У с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юкра» звернулося у суд із позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 15 травня 2015 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини та доводи, на яких ґрунтуються спірні рішення контролюючого органу, якими позивачу визначені грошові зобов'язання, є необґрунтованими та безпідставними.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року, за підсумками якої складено акт від 20 квітня 2015 року №291/26-55-22-09/37449604 та виявлено порушення пп. пп. 14.1.27, 14.1.56, 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. п. 138.4, 138.6 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на прибуток, який підлягає сплаті до бюджету за 2013 рік, на суму 10 968 271,00 грн, пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.4, 201.10 ст. 201, п. 200.1 ст. 200, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 цього Кодексу, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет за період з січня по грудень 2013 року в загальному розмірі - 11 128 921,00 грн.

На підставі зазначеного акту 15 травня 2015 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі на 13 710 339,00 грн, з них 10 968 271,00 грн - за основним платежем, 2 742 068,00 грн - за штрафними санкціями, №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі на 16 693 382,00 грн, з них 11 128 921,00 грн - за основним платежем, 5 564 461,00 грн - за штрафними санкціями.

Не погоджуючись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся у суд.

Обґрунтовуючи позов, позивач стверджує про відсутність з його боку встановлених контролюючим органом під час податкової перевірки порушень податкового законодавства.

Як убачається із матеріалів справи, підставою визначення позивачу спірних грошових зобов'язань та нарахування відповідних санкцій стали, серед іншого, висновки відповідача про відсутність реального характеру господарських операцій позивача з контрагентами - Товариствами з обмеженою відповідальністю «Оріон-Зет», «ТД» Елемент», «Росукренергохолдінг», «Укртрансоіл-2009» та «Лек-Оіл». Ці висновки ґрунтуються на досліджених в ході податкової перевірки позивача документах, аналізі даних АІС «Податковий блок» та змісту акту Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 13 лютого 2014 року №108/26-56-22-01-05/33193146 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Оріон-Зет» щодо підтвердження господарських відносин із ПП «Капітал» за червень, ливень 2012 року, ТОВ «Главм'ясторг» за липень, серпень, листопад 2013 року, ТОВ «Тетраенергостандарт» за червень - листопад 2012 року, акту Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 27 жовтня 2014 року №34/26-58-22-08-11/37817119 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «ТД» Елемент» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Бізнес-Бенефіт» за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року, акту Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 26 червня 2014 року №542/3-22-08 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Росукренергохолдінг» з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Газ Україна-2020», ТОВ «Торговий дім «Ветек» та контрагентами - покупцями за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, акту Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області від 14 лютого 2015 року №340/10-16-22-01/38274072 про результати позапланової виїзної документальної перевірки «Укртрансоіл-2009» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з ТОВ «Росукренергохолдінг» в період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року, відомостей та документів, наданих ТОВ «Лек-Оіл» на запит відповідача від 18 березня 2015 року №0821 щодо надання документального підтвердження взаємовідносин із позивачем у період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року.

Установлене порушення пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 та пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135 Податкового кодексу України, яке виявилось у заниженні доходу, що враховується при визначенні об'єкта оподаткування з податку на прибуток за 2013 рік на суму 3 983 257,00 грн, відповідач пов'язує із тим, що позивачем не надано до податкової перевірки запитуваних листом від 07 квітня 2015 року №22599/10/26-55-22-09 документів, які підтверджували б наявність залишків нафтопродуктів на складах позивача станом на 31 грудня 2013 року на вказану суму. Тому, відповідач уважає, що вказані нафтопродукти були реалізовані позивачем.

Установлені порушення пп. пп. 14.1.27, 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України виявились у віднесенні до витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, витрат на придбання нафтопродуктів в частині нестач у сумі 503 115,00 грн.

Також, відповідачем під час перевірки позивача виявлено завищення останнім витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, та податкового кредиту унаслідок взаємовідносин із ТОВ «Компанія-Інтергал» у травні, липні та листопаді 2013 року. При цьому, відповідачем не враховано первинні документи, що підтверджують відповідні господарські операцій, через те, що придбанню у власність (відображенню в бухгалтерському обліку) у ТОВ «Компанія-Інтергал» нафтопродуктів передувала його реалізація.

Обговорюючи висновки відповідача, покладені в основу спірних рішень, в частині грошових зобов'язань, визначених позивачу внаслідок аналізу господарських операцій з Товариствами з обмеженою відповідальністю «Оріон-Зет», «ТД» Елемент», «Росукренергохолдінг», «Укртрансоіл-2009» та «Лек-Оіл», колегія суддів зазначає наступне.

Господарська діяльність, відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 44.1 статті 44 цього Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду (пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Кодексу).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Кодексу).

Податковим кредитом, у розумінні підпункту 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп. пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 Кодексу до об'єкта оподаткування податком на додану вартість відноситься постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до п. п. 201.1, 201.10 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене, право на формування податкового кредиту та зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за рахунок витрат шляхом відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності, пов'язується з фактичним здійсненням цих господарських операцій, що має підтверджуватись документально.

Податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Обов'язкові реквізити первинних документів визначені частиною 2 цієї норми права.

За визначеннями, що містяться у статті 1 вказаного Закон, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Зазначене підтверджує висновок про те, що необхідною умовою для віднесення вартості придбаних платником податків товарів та послуг до витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, а сум сплаченого ПДВ - до податкового кредиту, є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Виходячи із викладеного, перевірці підлягає реальність здійснення між позивачем та його контрагентом спірних господарських операцій. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності.

Колегією суддів установлено, що у періоді, за який здійснювалась податкова перевірка позивача, останній мав фінансово-господарські взаємовідносини із ТОВ «Оріон-Зет», ТОВ «ТД «Елемент», ТОВ «Росукренергохолдінг», ТОВ «Укртрансоіл-2009» та ТОВ «Лек-Оіл» щодо купівлі-продажу нафтопродуктів.

Так, між позивачем, як покупцем, та ТОВ «Оріон-Зет», як постачальником, укладено договір №050601 від 05 червня 2012 року, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставляти і передавати у власність покупця товар - світлі нафтопродукти (бензини та /або дизельне пальне), а покупець - приймати та оплачувати товар.

На підтвердження реальності операцій із поставки товару на підставі цього договору позивачем надано видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, виписану постачальником податкову накладну та банківську виписку, що підтверджує розрахунки з постачальником.

Також, між позивачем, як покупцем, та ТОВ «ТД» Елемент», як постачальником, укладено договір від 12 вересня 2012 року №65, відповідно до якого постачальник зобов'язується передавати покупцю товар (нафтопродукти), а покупець - приймати та оплачувати його.

На підтвердження реальності операцій із поставки товару на підставі цього договору позивачем надано додатки до договору, в яких погоджено умови поставки (товар, місце призначення, кількість, вартість та отримувачів), видаткові накладні, акти приймання-передачі, виписані постачальником податкові накладними, залізнично-дорожні накладні, а також банківські виписки, що підтверджують розрахунки з постачальником.

Також, між позивачем, як покупцем, та ТОВ «Росукренергохолдінг», як постачальником, укладено договір №157-05 від 24 травня 2012 року, відповідно до якого постачальник зобов'язується передати покупцю нафтопродукти, зокрема: бензини марок - А-76, А-80, А-92, А-95, А-98, ДТ, паливо пічне побутове, скраплений газ та ін., а покупець - приймати та оплачувати товар.

На підтвердження реальності операцій із поставки товару на підставі цього договору позивачем надано видаткові накладні, виписані постачальником податкові накладні, товарно-транспортні накладні, а також банківські виписки, що підтверджують розрахунки з останнім.

Також, між позивачем, як покупцем, та ТОВ «Укртрансоіл-2009», як постачальником, укладено договір поставки нафтопродуктів від 01 квітня 2013 року №040/3, умови якого аналогічні укладеному з ТОВ «Росукренергохолдінг».

На підтвердження реальності операцій із поставки товару на підставі цього договору позивачем надано видаткові накладні, виписані постачальником податкові накладні, товарно-транспортні накладні, а також довідку банку, що підтверджує розрахунки з останнім.

Також, судом встановлено, що між позивачем, як покупцем, та ТОВ «Лек-Оіл», як продавцем, укладено договори щодо поставки нафтопродуктів від 01 травня 2012 року №МО-91/12 та від 28 серпня 2012 року №Л-85/12.

На підтвердження реальності операцій із поставки товару на підставі цих договорів позивачем надано видаткові накладні, акти приймання-передачі, товарно-транспортні накладні, з/д накладні, виписані контрагентом за фактами поставок податкові накладні, банківські виписки та платіжні доручення, які підтверджують розрахунки з постачальником.

На підставі матеріалів справи та пояснень позивача установлено, що вищезазначені договори укладено позивачем з метою виконання власних зобов'язань по відношенню до контрагентів - покупців нафтопродуктів, зокрема, ТОВ «Лекгруп», ТОВ «Нафтохімічна інвестиційна компанія», ТОВ «Перша Компанія Максимум», ТОВ «Вак-ЛТД», ТОВ «ТД «Успіх», КП «Галон», ТОВ «Дівай Вест», ТОВ «Новофастівське», ТОВ «АЗС Атлант», ПрАТ «ПК «Поділля», МПП «Аско», ТОВ «НК Капітал», ТОВ «Ніагара», ТОВ «ПК «Зоря Поділля», ТОВ «Оксал», ТОВ «Перша Компанія Максимум», ТОВ «Синявське», ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» та іншими господарюючими суб'єктами. На підтвердження взаємовідносин із контрагентами-покупцями щодо поставки нафтопродуктів позивач надав договори із останніми та первинні документи, що підтверджують факти поставок.

Окрім наведених документів позивачем на підтвердження реальності здійснення спірних господарських операцій надано рахунки-фактури, сертифікати відповідності та паспорти якості щодо нафтопродуктів.

Контролюючим органом не висловлено жодних зауважень до змісту та форми зазначених документів, і судом установлено, що такі містять усі відомості, які надають змогу встановити їх зв'язок зі спірними господарськими операціями. Надані позивачем до податкової перевірки та до суду первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а виписані контрагентами податкові накладні - приписам пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Як убачається із матеріалів справи, основним видом господарської діяльності (за КВЕД) як позивача, так і ТОВ «Оріон-Зет», ТОВ «ТД «Елемент», ТОВ «Росукренергохолдінг», ТОВ «Укртрансоіл-2009» та ТОВ «Лек-Оіл» є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.

Відтак, прослідковується безпосередній зв'язок спірних господарських операцій із веденням указаними підприємствами господарської діяльності.

На момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також були зареєстрованими платниками податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати цей податок та складати податкові накладні на кожну поставку товарів та послуг.

Отже, дані господарські операції відбулись між позивачем та правосуб'єктними платниками податків, підтверджуються документально та узгоджуються зі звичайною для цих суб'єктів господарювання діяльністю. Вказані обставини підтверджують реальність цих операцій.

Колегія суддів враховує, що однією із основних засад податкового законодавства України є презумпція правомірності рішень платника податку в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків (пп. 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування. За змістом указаної норми податковий кредит та витрати вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Висновки відповідача щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства щодо взаємовідносин зі згаданими контрагентами та про безтоварність спірних господарських операцій ґрунтуються виключно на наявності актів інших податкових органів, в тому числі про неможливість проведення зустрічних звірок, в яких досліджувались чи описані взаємовідносини контрагентів позивача із іншими господарюючими суб'єктами, щодо яких наявна інформація про їх можливо фіктивну діяльність.

Судова колегія вважає безпідставними такі висновки, адже вони не ґрунтуються на аналізі первинних документів, які були складені між позивачем та його безпосередніми контрагентами; акт про неможливість проведення зустрічної звірки може бути лише свідченням того, що з певних причин зустрічна звірка платника податків не була проведена, і не являється належним доказом відсутності реального характеру господарських взаємовідносин цього платника з контрагентами-покупцями та контрагентами-постачальниками; у згаданих актах викладена суб'єктивна оцінка контролюючих суб'єктів з приводу фіктивності діяльності контрагентів позивача, яка базується на тому, що ці контрагенти вступали у взаємовідносини з іншими юридичними особами, реальність господарської діяльності яких ставиться податковою інспекцією під сумнів.

Колегія суддів наголошує, що порушення окремим платником податків податкового законодавства не може бути правомірною причиною застосування негативних наслідків до суб'єкта господарювання, який є контрагентом такого платника. Чинне законодавство не ставить у залежність право платника податків на облік доходів і витрат та формування податкового кредиту від стану обліку та дотримання податкової дисципліни іншими суб'єктами господарювання, так само як і від їх фактичного знаходження за місцем реєстрації, наявності чи відсутності основних засобів для ведення господарської діяльності.

Так, платник податків не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань та за недотримання ними податкового законодавства, оскільки не наділений повноваженнями податкового контролю. Відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання першим незаконної податкової вигоди, він не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Відповідальність за порушення податкового законодавства має нести лише той платник податку, який допустив порушення, а компетентні органи не вправі розповсюджувати негативні наслідки діяльності такого платника податку на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Така правова позиція узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у рішеннях від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» та від 22.01.2009 у справі «Булвес» АД проти Болгарії».

У ході розгляду даної справи відповідачем не було надано суду належних і допустимих доказів зловживань позивача правом на отримання податкової вигоди, в тому числі нікчемності правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, тобто, доказів того, що правочини, які мали місце у цих відносинах, були спрямовані на незаконне заволодіння майном держави.

Надана відповідачем, як доказ відсутності реального характеру спірних господарських операцій, копія вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2015 року у справі №646/3810/15-к, відхиляється судом, адже цим вироком не встановлювались обставини господарських операцій, які відбулись між позивачем та вищевказаними контрагентами. Даний вирок стосується діяльності та використання у незаконний спосіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Газукраїна-2020», і з нього не вбачається, яке саме відношення має це підприємство до позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що позивачем доведено фактичний рух активів, так само як і зміни у власному капіталі та зобов'язаннях у зв'язку із господарськими взаємовідносинами з ТОВ «Оріон-Зет», ТОВ «ТД «Елемент», ТОВ «Росукренергохолдінг», ТОВ «Укртрансоіл-2009» та ТОВ «Лек-Оіл». Господарські операції в рамках спірних правовідносин мали місце, і відповідачем не доведено зворотнього.

Відтак, грошові зобов'язання на підставі висновків відповідача, які стосуються вказаних господарських операцій, визначені спірними податковими повідомленнями-рішеннями необґрунтовано та безпідставно.

Стосовно доводів відповідача про завищення позивачем витрат в частині віднесення до таких витрат нестачі придбаних у період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року нафтопродуктів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності та інших витрат.

Згідно підпункту 138.1.1 вказаної правової норми витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 138.4 цієї статті передбачено, що витрати, які формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

За визначеннями, наведеними підпунктах 14.1.27 та 14.1.228 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - це витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Єдиний порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів встановлено Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155.

Положеннями пункту 5.1 цієї Інструкції передбачено, що приймання нафти і нафтопродуктів за кількістю здійснюється відповідно до вимог цієї Інструкції та договорів постачання, купівлі-продажу тощо.

У разі приймання нафти або нафтопродуктів однієї марки, які надійшли маршрутом або групою цистерн, за нестачу приймається тільки та кількість, яка перевищує надлишки, визначені за різницею суми нестач і надлишків, установлених за кожною цистерною відповідно до акта приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою N 5-НП.

Нестача нафти і нафтопродуктів у межах норм природних втрат, що виникла в процесі їх транспортування, покладається на вантажоодержувача, якщо інше не зазначено у відповідному договорі.

Границі відносної похибки вимірювань обумовлюються договором і не мають перевищувати значень, наведених у ГОСТ 26976 для методу вимірювання маси, що застосовується вантажовідправником та вантажоодержувачем.

Згідно положень пункту 4.2 Інструкції облік нафти і нафтопродуктів на НПЗ, підприємствах із забезпечення нафтопродуктами, підприємствах нафтопровідного і нафтопродуктопровідного транспорту, наливних пунктах ведеться в одиницях маси, а на АЗС - одиницях об'єму.

Границі відносної похибки методу не мають перевищувати:

± 0,5 % - під час вимірювання маси нетто нафти, нафтопродуктів від 100 т і більше;

± 0,8 % - під час вимірювання маси нетто нафти, нафтопродуктів до 100 т і відпрацьованих нафтопродуктів.

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що нестача нафти і нафтопродуктів, яка виникла в процесі транспортування, й не перевищує межі відносної похибки, покладається на вантажоодержувача.

Із акту податкової перевірки (с. 46 - 50 акту), вбачається, що розмір нестачі придбаних позивачем нафтопродуктів не перевищує гранично допустимі норми природних втрат.

Разом з тим, порівнянням змісту наданих позивачем актів приймання нафтопродуктів за формою N 5-НП із даними, наведеними в акті податкової перевірки, в частині розміру недостач паливно-мастильних матеріалів, судом установлено, що дані акту та відомості первинних документів не збігаються. Це свідчить про необґрунтованість обставин, на які посилається контролюючий орган, на підтвердження порушення позивачем податкового законодавства.

Матеріали справи підтверджують, що позивачем протягом 2013 року здійснювалось списання вартості товарів у частині нестач, що випливає із відповідних актів (а.с. 146-211 т. IV).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що матеріалами справи спростовується висновок відповідача про безпідставність віднесення позивачем до складу витрат операційної діяльності та реалізованих товарів витрат, на придбання зазначених нафтопродуктів в частині нестач.

Стосовно доводів відповідача про завищення позивачем витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, та податкового кредиту унаслідок взаємовідносин із ТОВ «Компанія-Інтергал», колегія суддів зазначає наступне.

Наведені висновки відповідача ґрунтуються на твердженні про те, що придбанню у цього контрагента позивачем нафтопродуктів передувала їх реалізація іншим покупцям. На основі цього відповідач дійшов висновку, що позивачем у дійсності не придбавались у ТОВ «Компанія-Інтергал» нафтопродукти, а лише формально складались первинні документи щодо їх купівлі-продажу.

Обговорюючи такі висновки відповідача, колегія суддів зазначає, що, як уже наголошувалось, чинне податкове законодавство пов'язує право на формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування з податку на прибуток, та податкового кредиту із реальністю господарських операцій, що має підтверджуватись документально.

Судом установлено, що між позивачем, як покупцем, та ТОВ «Компанія-Інтергал», як постачальником, укладено договір поставки нафтопродуктів № 28/02/1-13 від 28 лютого 2013 року, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставляти і передавати у власність покупця товар - нафтопродукти, а покупець - приймати й оплачувати їх.

Окрім того, між позивачем, як зберігачем, та ТОВ «Компанія-Інтергал», як поклажодавцем, укладено договір зберігання нафтопродуктів № 11/03/1-13ХР від 11 березня 2013 року, відповідно до якого поклажодавець передає на зберігання, а зберігач приймає і зобов'язується зберігати і повернути в цілісності на першу вимогу поклажодавця нафтопродукти, що є його власністю.

Виконання умов зазначених договорів та здійснення на їх підставі господарських операцій підтверджується видатковими накладними, актами приймання-передачі, актами приймання нафтопродуктів на відповідальне зберігання, рахунками оплати, залізнично-дорожними накладними та податковими накладними.

Зазначені документи належно підтверджують факти придбання позивачем нафтопродуктів у ТОВ «Компанія-Інтергал» та свідчать про фактичний рух активів позивача, який відображено в документах бухгалтерського та податкового обліку.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає порушень з боку позивача правил декларування понесених витрат внаслідок господарських операцій з ТОВ «Компанія-Інтергал».

Висновки відповідача про те, що придбанню у цього контрагента позивачем нафтопродуктів передувала їх реалізація іншим покупцям не ґрунтуються на дослідженні документів, що підтверджують дійсні залишки нафтопродуктів. Наведені відповідачем в акті податкової перевірки розрахунки щодо відповідних залишків не підтверджуються документально.

Стосовно покликань відповідача на заниження позивачем доходу, що враховується при визначенні об'єкта оподаткування з податку на прибуток на суму 3 983 257,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідач стверджує, що позивачем не надано до податкової перевірки запитуваних листом від 07 квітня 2015 року №22599/10/26-55-22-09 документів, які підтверджували б наявність залишків нафтопродуктів на складах позивача станом на 31 грудня 2013 року на суму 3 983 257,00 грн, а тому вважає, що вказані нафтопродукти були реалізовані позивачем.

Проте, такі висновки ґрунтуються на припущеннях, адже факти реалізації даної конкретної кількості нафтопродуктів не підтверджуються відповідними доказами - первинними документами.

До того ж, як зазначено в акті податкової перевірки, відповідачу було надано частину із запитуваних листом від 07 квітня 2015 року №22599/10/26-55-22-09 документів на підтвердження залишків нафтопродуктів на складах позивача, а саме: акти приймання нафтопродуктів за кількістю форми №5-НП, акти інвентаризації станом на 31 грудня 2013 року, картки бухгалтерського обліку рахунку 281 «Товари на складі» за 2013 рік. Крім того, до перевірки надавались первинні документи, які засвідчували факти придбання, оприбуткування та відвантаження нафтопродуктів у місцях їх зберігання. Неможливість установлення залишків нафтопродуктів позивача на підставі зазначених у вказаних документах відомостей відповідачем не доведена.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що аргументи, покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень, не узгоджуються із вимогами податкового законодавства та є недоведеними, а визначені цими рішеннями грошові зобов'язання - безпідставними.

Тому, спірні податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню, як такі, що порушують права позивача.

Доводи, викладені апелянтом у скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, апеляційна скарга контролюючого органу підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - залишенню без змін на підставі статей 198 та 200 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як убачається із матеріалів справи, при поданні апеляційної скарги відповідачем не було надано доказів сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року скаржнику відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення апеляційним судом.

Оскільки станом на момент вирішення справи доказів відповідної сплати судового збору апелянтом суду не надано, відповідно до статті 88 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

З урахуванням положень Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 110% від ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви майнового характеру, яка становить 5359,20 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 160, 195, 196, 198, 200, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (і.к. 39669867, адреса: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 2) до Державного бюджету України (р/р 1007, отримувач УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва, банк отримувача ГУДКСУ у м. Києві, , МФО 820019, код класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5359 (п'ять тисяч триста п'ятдесят дев'ять) гривень, 20 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 08 квітня 2016 року).

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Шелест С.Б.