Справа № 2а-2624/10/0370
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року м. Київ К/800/61577/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання Антипенку В.В.,

за участю представника відповідача Сахарчука А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2013 по справі № 2а-2624/10/0370

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5

до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції

про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2010 року Фізичною особою-підприємцем до суду заявлений позов про скасування податкових повідомлень-рішень від 09.09.2010 №/2, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем на суму 441 564,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 205 782,00 грн. та №/2, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб за основним платежем на суму 13 776,41 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2010, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2013, позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Судові рішення обґрунтовані тим, що позивачем цілком правомірно сформовано валові витрати та податковий кредит з огляду на реальність здійснення господарських операцій, натомість висновки контролюючого органу щодо нікчемності правочинів базуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними доказами.

Не погодившись із судовими рішеннями, Державна податкова інспекція до Вищого адміністративного суду України подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Переглянувши матеріали справи і касаційну скаргу, заслухавши доповідь судді, Вищий адміністративний суд України зазначає наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена документальна невиїзна перевірка дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства Підприємцем за період з 01.07.2006 по 31.12.2007, за результатами якої складено акт від 29.04.2010 № 2575/17-235/НОМЕР_1.

Відповідно до висновків викладених в акті перевірки позивачем порушено вимоги п. 1.4 ст. 1, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4, п. 7.5 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 198/97-ВР "Про податок на додану вартість" (далі -Закон № 198/97-ВР), п. 1.31 ст. 1, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємства" (далі - Закон № 334/94-ВР), ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий податок з громадян" (далі - Декрет № 13-92), в результаті чого, донараховано ПДВ на суму 411 564,00 грн. та податок з доходів фізичних осіб на суму 13 776,41 грн.

У ході вказаної перевірки працівники Державної податкової інспекції дійшли висновку, що договори поставки будівельних матеріалів між позивачем та контрагентами (ТОВ "Постачання та сервіс ЛТД", ТОВ "Торгівельна група "Кельбрус", ТОВ "Ельміра будпрок", ТОВ "Картех") є нікчемними та фактично не спричинили реального настання правових наслідків, оскільки вказані контрагенти ніякої фінансово-господарської діяльності не проводять, до контролюючих органів не звітують, за місцем реєстрації не знаходяться та свідоцтва платників ПДВ яких анульовано.

На підставі акту перевірки, вказаних висновків та результатів адміністративного оскарження контролюючим органом прийнято оскаржувані Підприємцем податкові повідомлення - рішення.

Так, у п. 1.3 ст. 1 Закону № 168/97-ВР платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем.

Згідно з п. 10.2 ст. 10 Закону № 168/97-ВР платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 зазначеного Закону покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97ВР не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Відповідно до пп. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

А відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємства" валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку,

Отже, всі витрати господарюючого суб'єкта мають бути здійснені саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними первинними документами. Це однаковою мірою стосується як витрат, пов'язаних із одержанням доходу господарюючого суб'єкту - фізичної особи, так і сум податкового кредиту з ПДВ.

У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судами на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинами, що спростовують позицію державного податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Зокрема, судами встановлено реальне виконання господарських операцій по придбанню товарів за договорами поставки, укладеними з контрагентами. Враховано також і правосуб'єктність сторін на час проведення вказаних операцій, зокрема, контрагенти позивача були належними учасниками цивільних та господарських правовідносин та були платниками ПДВ.

Також доводи відповідача про нікчемність укладених договорів між позивачем та його контрагентами, судами першої та апеляційної інстанцій правомірно не прийнято до уваги, оскільки відсутність суб'єктів господарювання (контрагентів) за місцезнаходженням чи недекларування ними податкових зобов'язань не має своїм наслідком недійсність укладених ними правочинів чи слугувати доказом наявності у вказаних суб'єктів господарювання такої мети як порушення інтересів держави у сфері оподаткування.

Вищий адміністративний суд України також зазначає, що для кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина сторони, внаслідок чого необхідно довести наявність умислу у сторін при укладенні та вчиненні конкретного правочину щодо настання певних протиправних наслідків. Наявність чи відсутність певних обставин встановлюється на підставі будь-яких фактичних даних, що мають значення для справи, та які є доказами у розумінні ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідають висунутим процесуальним законом критеріям належності, допустимості та достовірності таких доказів. Тому, за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що є нікчемний, повинен передувати або вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Проте, всупереч вимогам ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем належних та допустимих доказів суду надано не було.

Стосовно вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.02.2011, яким ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 5 ст. 27 та ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України, то як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, вказаним вироком не встановлено обставин, що є предметом доказування в даній справі, зокрема предметом розгляду вказаної кримінальної справи не були правовідносини, які виникли між позивачем та ТОВ "Постачання та сервіс ЛТД", ТОВ "Картех", ТОВ "Ельміра Будпрок", ТОВ "Торгівельна група "Кельбрус".

Також суд зазначає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентами були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства, у тому числі і по декларуванню чи по сплаті податкових зобов'язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Отже, висновки податкового органу щодо порушення позивачем вимог Закону України "Про податок на додану вартість" та Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, спростовуються належними та допустимими доказами, яким суди попередніх інстанцій надали належний правовий аналіз у їх сукупності, а враховуючи ст. 13 Декрету №13-92, якою визначено, що - до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств", дійшов також і правомірного висновку про безпідставність донарахування позивачу податку з доходів фізичних осіб.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2013 по справі № 2а-2624/10/0370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко