Справа № 2а/0370/3414/12
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року Справа № 876/11208/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові адміністративну справу за адміністративним позовом Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк-Оздоббуд», Закритого акціонерного товариства «Демидівська спеціалізована механічна пересувна колона-3» про стягнення в дохід держави коштів, одержаних за нікчемним правочином, за апеляційною скаргою Закритого акціонерного товариства «Демидівська спеціалізована механічна пересувна колона-3» на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

Луцька об'єднана державна податкова інспекція Волинської області Державної податкової служби звернулась до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк-Оздоббуд» (далі - ТОВ «Луцьк-Оздоббуд»), Закритого акціонерного товариства «Демидівська спеціалізована механічна пересувна колона-3» (далі - ЗАТ «Демидівська спеціалізована механічна пересувна колона-3») про стягнення в дохід держави коштів, одержаних за нікчемним правочином, а саме: договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02 жовтня 2010 року посвідченим Демидівською районною державною нотаріальною конторою за № 1723.

До початку розгляду справи по суті позивачем було змінено позовні вимоги і сформульовано їх так: стягнути з ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» (надалі - відповідач 1) в дохід держави 86464 (вісімдесят шість тисяч чотириста шістдесят чотири) гривні 26 копійок - все одержане ним за нікчемним правочином, а саме: договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02 жовтня 2010 року посвідченим Демидівською районною державною нотаріальною конторою за № 1723; стягнути з закритого акціонерного товариства «Демидівська спеціалізована механічна пересувна колона-3» (надалі - відповідач 2) в доход держави частину приміщення гуртожитку № 9 (приміщення із 2-1 по 2-40) площею 476,3 м.кв., все одержане ним за нікчемним правочином, а саме: договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02 жовтня 2010 року посвідченим Демидівською районною державною нотаріальною конторою за № 1723.

Ухвалою суду від 24.07.2013 року у справі було здійснено заміну позивача Луцьку об'єднану державну податкову інспекцію Волинської області Державної податкової служби її правонаступником Луцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Волинській області.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2013 року адміністративний позов задоволено. Вирішено стягнути з ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» в дохід держави 86464 гривні 26 копійок - все одержане ним за нікчемним правочином, а саме: договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02 жовтня 2010 року посвідченим Демидівською районною державною нотаріальною конторою за № 1723. Вирішено стягнути із ЗАТ «Демидівська спеціалізована механічна пересувна колона-3» в дохід держави частину приміщення гуртожитку № 9 (приміщення із 2-1 по 2-40) площею 476,3 м.кв., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, проспект Волі, 50 - все одержане ним за нікчемним правочином, а саме: договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02 жовтня 2010 року посвідченим Демидівською районною державною нотаріальною конторою за № 1723.

Із таким судовим рішеням не погодилося ЗАТ «Демидівська спеціалізована механічна пересувна колона-3» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило скасувати постанову і відмовити в позові. Аргументуючи свою незгоду із постановою, апелянт зазначив, що податковий орган звернувся до суду з позовом про стягнення коштів після спливу строку, встановленого ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу України. Також, у випадку, якщо порушення правил оподаткування ґрунтується на вчиненні суб'єктами господарювання нікчемних правочинів з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, то податковий орган має право або пред'явити позов про стягнення в дохід держави з осіб, що його вчинили, отриманого ними на виконання правочину із застосуванням ст. 208 Господарського кодексу України, або визначити платнику податків податкове зобов'язання за результатами перевірки, вказавши про нікчемність правочину. Лцька ОДПІ нарахувала відповідачам податкові зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток з урахуванням звичайної ціни продажу нерухомого об'єкта і такі податкові повідомлення-рішення залишились чинними. Отже, порушення податкового законодавства були таким чином усунуті. А тому, підстав для стягнення в дохід держави коштів немає. Також, апелянт зауважив, що позивач відповідно до ст.ст. 19-1, 20 Податкового кодексу України не володіє повноваженнями звертатися до суду з позовом про стягнення нерухомого майна в дохід держави.

Львівським апеляційним адміністративним судом було здійснено заміну позивача на Луцьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Волинській області у зв'язку з реорганізацією.

Представник позивача у судовому засідані заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та пояснив, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, що викладені у постанові.

Представники відповідачів у судове засідання повторно не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ДПА у Волинській області було проведено позапланову документальну перевірку ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» з питань дотримання податкового законодавства за період з 1 квітня 2007 року по 31 грудня 2009 року.

Перевіркою було встановлено, що 02 жовтня 2008 року ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» (продавцем) та ЗАТ «Демидівська спеціалізована механічна пересувана колона-3» (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, який був нотаріально посвідчений Демидівською районною державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за № 1723. Згідно з цим договором продавець продав частину приміщення гуртожитку № 9 (приміщення із 2-1 по 2-40), що знаходиться за адресою: м. Луцьк, проспект Волі, 50, а покупець придбав вказане приміщення за ціною 86464,26 грн., з врахуванням податку на додану вартість.

Відповідач 2 повністю розрахувався за отримане згідно договору майно - частково розрахувалось коштами в сумі 10000 гривень, відповідно до банківської виписки від 03.10.2008 року, де вказано призначення платежу - «оплата згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна 02.10.2008 р. ВКТ № 914225 в т.ч. ПДВ - 1666,67 грн. та шляхом укладення угоди № 1 про перевід боргу від 02.10.2008 р. в сумі - 76464,26 грн.

Відповідно до звіту про оцінку частини приміщення гуртожитку № 9 площею 476,3 кв.м, виконаного ТОВ «Волинь-Експерт» від 27 травня 2010 року, вартість об'єкту станом на 02 жовтня 2008 року складає 5024705 грн. (без врахування ПДВ).

Податкова інспекція донарахувала ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» податкові зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток з цієї операції із застосуванням звичайної ціни.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2010 року було задоволено позов Луцької ОДПІ Волинської області про стягнення з ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» зобов'язання з податку на прибуток на суму 2476326 грн. та з податку на додану вартість на суму 1981060 грн. Це судове рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або частково.

Апеляційний суд не погоджується з твердженням позивача, що правочини, укладені між відповідачами, є нікчемними з посиланням на ст. 215 ЦК України, відповідно до якої недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), та ст. 203 ЦК України, яка містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. З урахуванням вищевикладених норм, а також ч. 1 ст. 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, можна зробити висновок, що моментом порушення, передбаченого ст. 238 ГК, є момент недотримання відповідачами вимог ст. 203 ЦК, на яких посилається позивач, тобто укладання правочинів - 2 жовтня 2008 року.

Частиною 1 статті 208 ГК України зазначено, що санкція, на якій наполягає позивач (стягнення в доход держави всього, одержаного сторонами за зобов'язанням) застосовується лише у випадках вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, і виключно за наявності такого наміру в обох сторін.

Відповідно до частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства визначено частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, відповідно до якої у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане.

Положення ст. 207 і 208 ГК України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, порушує публічний порядок, а тому згідно ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 228 ГК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним у судовому порядку не вимагається.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Ці санкції не можуть застосовуватись за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. Для застосування зазначених санкцій необхідним є наявність умислу на вчинення правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

У даному випадку договір купівлі-продажу, що був укладений між відповідачами, відповідає вимогам Цивільного колексу України, адже сторони вільні самостійно домовлятися і визначати ціну продажу.

Доводи позивача про наявність у відповідачів при здійсненні господарських зобов'язань мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства є необґрунтованими.

Разом з тим, податковим законодавством встановлено визначення бази оподаткування, виходячи зі звичайної ціни, що і було зроблено позивачем з метою забезпечення правильності справляння податків з цієї операції, отже, порушення податкового законодавства було усунуто шляхом донарахування податкових зобов'язань.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України передбачені нею санкції накладає лише суд. Це правило відповідає ст. 41 Конституції України, відповідно до якої конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, передбаченими законом.

Оскільки зазначені санкції є конфіскаційними і стягнення здійснюється за рішенням суду в дохід держави, вони відносяться до адміністративно-господарських як таких, що відповідають визначенню, встановленому в ч. 1 ст. 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись виключно в межах строків, визначених ст. 250 ГК України.

Відповідно до ст. 250 ГК України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Отже, колегія суддів вважає, що договір було укладено 2 жовтня 2008 року, таким чином станом на момент звернення до суду та вирішення справи в суді першої інстанції закінчився встановлений ст. 250 ГК України строк застосування санкцій, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 159 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 1 та 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та приймає нову, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, апеляційну скаргу слід задовольнити та скасувати оскаржувану постанову, прийнявши нову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Демидівська спеціалізована механізована пересувна колона-3» задовольнити, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2013 року у справі № 2а/0370/3414/12 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити Луцькій об'єднаній державній податковій інспекції Волинської області Державної податкової служби в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

В.Я. Макарик

Повний текст виготовлено 12 квітня 2016 року.