Справа № 826/16733/15
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Літвіної Н.М.

Суддів Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Літвінова Артема Володимировича, Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Караванської Тетяни Іванівни, третя особа - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Літвінова А.В., Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Караванської Т.І., третя особа - ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ПАТ «Дельта Банк», звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 05 грудня 2014 року АТ «Дельта Банк» (Продавець, Банк) уклав з ОСОБА_5 (Покупець) Попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна (надалі - Попередній договір ), який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстраційним №1316.

Згідно умов Попереднього договору Сторони домовились укласти в майбутньому Договір купівлі-продажу належного Банку нерухомого майна за ціною 8 190 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 1 365 000,00 грн., при цьому Покупець зобов'язався оплатити вартість такого майна шляхом внесення відповідної суми коштів (за вирахуванням суми забезпечувального платежу) через касу Банку (п. 3.3. Попереднього договору).

На виконання умов п. 6 Попереднього договору, Покупець сплатив Банку забезпечувальний платіж в сумі 1 500 000, 00 грн.

27 січня 2015 року Банк уклав з ОСОБА_5 Договір купівлі- продажу нерухомого майна (надалі - Договір купівлі-продажу), який того ж дня було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстраційним №30.

Відповідно до умов Договору, Банк передав, а Покупець прийняв належне Банку на праві власності майно - вбудовані приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1 234, 8 кв.м, до складу яких входять: в 229, 7 кв.м.; частина приміщення № 47 площею 237, 0 кв.м.; частина приміщення № 37 площею 30, 3 кв. м; частина приміщення № 44 площею 1, 5 кв.м; на першому поверсі приміщення № 279: приміщення з № 124 по № 140 загальною площею 442, 8 кв.м та частина приміщення № 55 загальною площею 293, 5 кв.м.

Згідно до п. 3 Договору купівлі-продажу, загальна вартість нерухомого майна, яку покупець мав сплатити, становить 8 190 000, 00 грн., у т.ч. ПДВ - 1 365 000, 00 грн.

З урахуванням сплаченого забезпечувального платежу, сума, яку Покупець мав сплатити, становила 6 690 000,00 грн.

Пунктом 6 Договору купівлі-продажу Сторони змінили порядок розрахунків, передбачений Попереднім договором та визначили, що вартість нерухомого майна сплачується ОСОБА_5 з його рахунку у АТ «Дельта Банк» № НОМЕР_1.

Оплата була проведена Покупцем шляхом внесення готівкових коштів 26 січня 2015 року на власний рахунок № НОМЕР_2 сумі 6 150 000, 00 грн. та 27 січня 2015 року в сумі 540 000, 00 грн. з подальшим безготівковим перерахуванням коштів у сумі 6 690 000, 00 грн. 27 січня 2015 року із власного рахунку № НОМЕР_3 на рахунок № НОМЕР_4.

27 січня 2015 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. здійснено запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на нерухоме майно, за номером запису:8512192.

В подальшому між ОСОБА_5 (Продавець), з однієї сторони, та ОСОБА_10 (Покупець - 1) та ОСОБА_7 (Покупець 2) Покупці), з іншої сторони, укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11 червня 2015 року, даний договір посвідчений Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Караванською Т.І. за реєстраційним номером №293.

Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Караванською Т.І. 11 червня 2015 року здійснено запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_10 (1/2) та ОСОБА_7 (1/2) на нерухоме майно, за номером запису: 9997581 та 9997582 відповідно.

На думку ПАТ «Дельта Банк» дії відповідачів є протиправними, оскільки на момент укладання спірного договору відчуження будь-яких будівель і споруд банку потребувало погодження Національного Банку України у зв»язку з тим, що Банк було віднесено до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження в діяльності Банку, а тому рішення відповідачів підлягають скасуванню.

Між тим, колегія суддів з доводами апелянта не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) - у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт.

Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Частиною 1, ч. 13 ст. 15 Закону передбачено, що Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

На момент виникнення спірних правовідносин був чинний Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 868 від 17 жовтня 2013 року який, зокрема, визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно до п. 2, п. п. 10 п. 37 Порядку - державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус).

Орган державної реєстрації прав проводить: державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна; державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно незалежно від місця розташування такого майна; облік безхазяйного нерухомого майна за місцем розташування такого майна.

Якщо нерухоме майно розміщене в межах території, на якій діють два і більше органів державної реєстрації прав, державна реєстрація речових прав, облік безхазяйного нерухомого майна проводяться одним з таких органів, що обрані заінтересованою особою або уповноваженою нею особою (далі - заявник).

Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У разі коли у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном виникають речові права, що є похідними від права власності, за відсутності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі прав нотаріус, яким вчиняється нотаріальна дія, одночасно проводить державну реєстрацію права власності на таке майно та державну реєстрацію речового права, що є похідним від нього.

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно до ч. 7 ст. 16 Закону - державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. Вказана норма кореспондується з п.35 Порядку №878.

Таким чином, державна реєстрація права власності на нерухоме майно проводиться на підставі поданої особисто власником (правонабувачем; стороною правочину, за якою виникло право) або уповноваженою особою заяви, за формою, яка затверджена чинним законодавством.

Частиною 3 ст.16 Закону встановлено, що разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. У разі подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подаються оригінали електронних документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, або електронні копії оригіналів документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, виготовлені шляхом сканування таких документів у паперовій формі.

Згідно до п. 13 Порядку - заявник подає разом із заявою органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита.

Пунктом 36 Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Як вбачається з матеріалів та вірно встановлено судом першої інстанції, третіми особами було надано у повному обсязі пакет документів необхідний для укладання договору купівлі-продажу.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта з приводу, того, що Договір купівлі-продажу від 27 січня 2015 року був укладений всупереч забороні здійснювати будь-яке відчуження будівель і споруд Банку без погодження з Національним банком України, яка була встановлена Постановою Правління Національного Банку України № 692/БТ від 30 жовтня 2014 року «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних», а також всупереч наказу ПАТ «Дельта Банк» № 2650 від 03 листопада 2014 року, яким було прийнято рішення не здійснювати будь-якого відчуження будівель і споруд Банку без погодження з Національним банком України.

Так, відповідно до ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею.

Відповідно до п. 12 Постанови Правління Національного банку України № 346 від 17 серпня 2012 року «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства» Національний Банк України інформує про прийняте ним рішення про віднесення до категорії проблемних з дотриманням вимог нормативно-правового акта Національного банку з питань захисту банківської таємниці банк та Фонд гарантування.

Виходячи з вищевикладеного, Постанова Правління Національного банку України № 692/БТ є банківською таємницею, про яку на момент укладення Попереднього договору та Договору купівлі-продажу від 27 січня 2015 року не могло бути відомо покупцю. А наказ ПАТ «Дельта Банк» № 2650 від 03 листопада 2014 року є виключно внутрішнім документом ПАТ «Дельта Банк».

Крім того, п. 4 Договору купівлі-продажу від 27 січня 2015 року передбачено, що Продавець заявляв та свідчив, що Об'єкт є власністю Продавця, який має усі права власника щодо вільного розпорядження ним, а також усі повноваження на укладення цього Договору. Продавець свідчив, що Договір укладається без приховування фактів, які мають істотне значення (п. 17 Договору).

Відповідно до ст. 24 Закону - у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4 2 та частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пунктах 4, 52 - 56 частини першої цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті, не може здійснюватися у разі, якщо об'єкт нерухомого майна розміщений у межах території, на якій діють два і більше органів державної реєстрації прав, одним з таких органів на вибір заявника, а також у разі проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пункті 4 частини першої цієї статті, не може здійснюватися у разі наявності помилки в Державному земельному кадастрі, яка виникла після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у результаті зміни методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів).

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на час укладання договір купівлі-продажу, які посвідчені Приватними нотаріусами була відсутня заборона на вчинення реєстраційних дій.

Так, приватними нотаріусами було перевірено інформацію щодо наявності заборон відчуження за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановлено відсутність інформації про заборону відчуження, обтяження, арешти, заборони, іпотеки, інші речові права стосовно Об'єкту (п. 2 Договору).

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази заборони вчиняти державному реєстратору (нотаріусу) реєстраційні дії, та відсутні докази про визнання договору купівлі-продажу від 11 червня 2015 року за реєстраційним номером в реєстрі № 293 нікчемним.

Крім того, до повноважень адміністративних судів не належить розгляд справ щодо визнання договорів нікчемними з моменту укладання та витребування майна з незаконного володіння, оскільки дані правовідносини належать до розгляду в порядку Цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 26 Закону - записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно до п. 2.1 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3502/5 від 12 грудня 2011 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України № 1429/20167 від 12 грудня 2011 року - задля внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком. У разі ліквідації державної нотаріальної контори, зупинення або припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса заява подається до органу державної реєстрації прав за місцем розташування нерухомого майна. Заява подається щодо кожного об'єкта нерухомого майна окремо.

Пунктом 2.3 Порядку передбачено, що заявник під час подання заяви пред'являє органові державної реєстрації прав або нотаріусу документи, що посвідчують його особу, визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України N 703 від 22 червня 2011 року .

Відповідно до п. 2.6 Порядку - для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього Порядку.

Згідно до п. п. 2.10, 2.11 Порядку - за результатами розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав або рішення щодо відмови у внесенні змін до записів, відмови у внесенні записів про скасування державної реєстрації прав, відмови у скасуванні записів Державного реєстру прав. Державний реєстратор на підставі прийнятого рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав або скасування записів Державного реєстру прав вносить зміни до записів, вносить записи про скасування державної реєстрації прав або скасовує записи Державного реєстру прав.

Підпунктом 1 п. 20 Порядку № 868 зазначено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Відповідно до п. 28 Порядку № 868 - державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частинами 2, 4 ст. 42 Закону України «Про нотаріат» N 3425-XII від 02 вересня 1993 року - вчинення нотаріальної дії може бути відкладено в разі необхідності витребування додаткових відомостей або документів від фізичних та юридичних осіб або надсилання документів на експертизу, а також якщо відповідно до закону нотаріус повинен впевнитись у відсутності у заінтересованих осіб заперечень проти вчинення цієї дії. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Згідно до ч. 1 ст. 43 та ч. 10 ст. 44 Закону - при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, а також зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до повноважень державного реєстратора (нотаріуса) входить виключне право перевіряти документи, які подані та встановлювати відповідність поданих документів та наявність дієздатності осіб на підписання угод, проте, до повноважень (державного реєстратора) нотаріуса не входить надання аналізу та можливості визнання в майбутньому договорів нікчемними та володінням інформації про введення тимчасової адміністрації в певному Банку в майбутньому.

Крім того, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправним та скасування в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права власності є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Виходячи із вимог ст. 71 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно до ч. 2 ст. 94 КАС України - якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Хрімлі О.Г.

Коротких А. Ю.