Справа № 814/4403/15
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/4403/15

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального Управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення заборгованості по витратам на відрядження,-

В С Т А Н О В И В:
28 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального Управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення витрат на відрядження в сумі 3560 грн., посилаючись на те, що в період з 12 по 23 жовтня 2015 року за наказом голови Ленінського районного суду м. Миколаєва він був направлений на навчання до Одеського регіонального відділення Національної школи суддів України. Після повернення з навчання ним було складено звіт про використання коштів, долучені первинні документи та подано до ТУ ДСА у Миколаївській області, але відповідачем безпідставно не виплачено йому компенсацію витрат на відрядження.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою його адміністративний позов задовольнити повністю.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження в зв`язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, згідно п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Указом Президента України «Про призначення суддів» від 23.05.15 р. №302/2013 ОСОБА_1 призначено суддею Свердловського міського суду Луганської області.

Указом Президента України «Про переведення суддів» від 14.02.15 р. №81/2015 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва.

30.01.15 р. ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента «Про часткову мобілізацію» №15/2015 призвано на військову службу у зв`язку з мобілізацією та направлено для проходження військової служби до Харківського військово-юридичного факультету м. Харків (а.с. 20).

05.10.15 р. суддя Кирильчук О.І. написав заяву голові Ленінського районного суду м. Миколаєва про направлення його у відрядження до Одеського регіонального відділення НШСУ з 12.10.15 р. по 23.10.15 р. (а.с. 24).

В той же день в.о. голови Ленінського районного суду м. Миколаєва видано наказ №24 аг/г/15 «Про відрядження суддів», відповідно до якого суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 відряджається до м. Одеси терміном 12 календарних днів з 12.10.15 р. по 23.10.15 р. для проходження у Одеському регіональному відділенні Національної школи суддів України підготовки суддів місцевих загальних судів, призначених на посаду вперше (а.с. 23).

23.10.15 р. ОСОБА_1 закінчив навчання у Національній школі суддів України та отримав Сертифікат серія НШ №057632, який засвідчує, що позивач пройшов підготовку суддів, призначених на посаду судді вперше, за програмою для суддів місцевих загальних судів (а.с. 5).

23.10.15 р. позивачем складено «Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт», відповідно до якого визначено суму 3560 грн. витрат, яка складається з витрат на проїзд, добові та витрат на найм житла (а.с. 25).

26.10.15 р. звіт ОСОБА_1 направлено Ленінським районним судом м. Миколаєва до ТУ ДСА в Миколаївській області (а.с. 6).

18.12.15 р. відповідачем не прийнято «Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт» та повернено його до Ленінського районного суду м. Миколаєва без проведення оплати (а.с. 21).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного, з чим погоджується апеляційний суд.

Відповідно до п. 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13.03.98 р. №59 службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Відповідно до п. 1.1. Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 29.08.11 р. №530, службовим відрядженням (далі - відрядження) вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, суд першої інстанції вірно врахував, що, оскільки позивач з 30.01.15 р. є військовослужбовцем, він увільнений від роботи та не може бути направлений Ленінським районним судом м. Миколаєва у службове відрядження. Адже, законодавством передбачені лише гарантії збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, але компенсація витрат на відрядження законодавством не передбачено, оскільки на час проходження військової служби ніхто, окрім осіб, визначених у п. 1.2 Інструкції №530, направляти військовослужбовця у службове відрядження не може.

Той факт, що позивач у вільний від військової служби час, за власним бажанням, пройшов навчання у Національній школі суддів України, не може породжувати для ТУ ДСА в Миколаївській області фінансових зобов`язань з відшкодування витрат ОСОБА_1 під час такого навчання, оскільки ніяких інших виплат, окрім середнього заробітку за цей період, відповідач на користь позивача робити не мав право.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію довів та обґрунтував.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов