Справа № 442/4222/15-а 2-а/442/134/15
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Справа № 876/890/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Федчук М.Р.,

представників третьої особи ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року в адміністративній справі № 442/4222/15-а за позовом ОСОБА_5 до Добрівлянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, виконавчого комітету Добрівлянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_4, про визнання протиправним і скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із вказаним позовом та просила визнати протиправними і скасувати рішення виконавчого комітету Добрівлянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області за № 32 від 7 жовтня 2014 року та за № 8 від 17 лютого 2015 року.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що оскаржувані рішення суперечать нормам ДБН 360-92 та опорному плану села.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року позов задоволено.

Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржила ОСОБА_4, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків суду обставинам справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права. Тому просила скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що предметом розгляду на виконкомі були питання щодо користування заїздом до її будинку, а не питання встановлення такого заїзду. Вважає, що рішення прийняті у межах компетенції виконкому та у відповідності з дійсними обставинами справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Встановлено, що позивач є власником будинковолодіння № АДРЕСА_1.

Поруч з її будинковолодінням, за адресою: АДРЕСА_2 розташоване будинковолодіння ОСОБА_4

Як видно, зокрема із кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_5, в напрямку від дороги до будинковолодіння ОСОБА_4, поруч із будинковолодінням ОСОБА_5, розташовані землі загального користування (проїзд).

Оскільки, на переконання ОСОБА_4, сусідка ОСОБА_5 створювала їй перешкоди у користуванні цим проїздом, ОСОБА_4 звернулася до виконавчого комітету Добрівлянської сільської ради із заявою про це.

15 вересня 2014 року комісія Добрівлянської сільської ради провела перевірку заяви ОСОБА_4, про що склала акт від того ж числа, за результатами розгляду якого виконавчий комітет Добрівлянської сільської ради прийняв рішення від 7 жовтня 2014 року № 32 «Про акт перевірки заяви жительки с.Добрівляни ОСОБА_4» (надалі - Рішення № 32 від 07.10.2014 року).

Вказаним рішення було затверджено акт перевірки від 15.09.2014 року та зобов'язано жителів с.Добрівляни ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не створювати жодних перепон у користуванні вулицею загального користування мешканцям сусіднього домогосподарства ОСОБА_4

06 лютого 2015 року було проведено перевірку виконання Рішення № 32 від 07.10.2014 року, про що складено відповідний акт, який було затверджено рішенням виконавчого комітету Добрівлянської сільської ради від 17 лютого 2015 року за № 8 (надалі - Рішення № 8 від 17.02.2015 року).

Вказаним рішенням також зобов'язано ОСОБА_5 невідкладно забрати автомобіль із проїзної частини вулиці і не створювати жодних перешкод для користування вулицею загального користування мешканцям сусіднього домогосподарства (власник ОСОБА_4.).

У випадку невиконання цього рішення ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до правоохоронних органів.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що при прийнятті вказаних рішень виконавчий комітет Добрівлянської сільської ради діяв з перевищенням своїх повноважень.

Крім того, Рішеннями № 32 від 07.10.2014 року та № 8 від 17.02.2015 року виконавчий комітет неправомірно, всупереч приписам опорного плану с.Добрівляни, розробленого РПІ «Укрземпроект» у 1968 році, та вимог пункту 3.22 Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92, затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 р. № 44, щодо ширини проїзду та відстані до житлових будинків, затвердив акт, яким встановлено заїзд до будинковолодіння ОСОБА_4 в АДРЕСА_1, попри будинковолодіння ОСОБА_5

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 1 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення вимог законодавства щодо розгляду звернень громадян.

Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища визначені статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно із підпунктом 5 пункту «б» частини першої цієї статті до відання виконавчих органів належать делеговані повноваження, зокрема, вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.

За приписами статті 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів, зокрема, щодо додержання громадянами правил добросусідства.

Згідно із частиною першою статті 161 Земельного кодексу України рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, органів місцевого самоврядування вступає в силу з моменту його прийняття. Оскарження зазначених рішень у суді призупиняє їх виконання.

Обов'язковість актів і законних вимог органів та посадових осіб місцевого самоврядування також встановлена статтею 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до частини першої якої акти виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до приписів частин першої та другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим, відповідно до частини п'ятої статті 158 Земельного кодексу України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Аналізуючи вказані норми законодавства та фактичні обставини справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що між сусідами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник спір з приводу користування спільним заїздом і при вирішенні такого відповідач діяв у межах наданих йому повноважень. Незгода позивача зі змістом рішення суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого відноситься вирішення земельних спорів відносно додержання громадянами правил добросусідства, не може слугувати підставою для скасування такого рішення, у зв'язку з чим підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак належний спосіб захисту повинен ефективно забезпечити поновлення порушеного права.

З урахуванням зазначеного, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не забезпечує досягнення належних правових наслідків щодо ефективного поновлення особи в її правах, оскільки не призводить до урегулювання земельного спору, що виник між власниками суміжних будинковолодінь, тому, з урахуванням непогодження позивача із рішенням відповідача за результатами вирішення земельного спору, така мета може бути досягнута лише в результаті звернення до суду із відповідним позовом у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно зі статтею 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 ч.1 п.3, 202, 205 ч.2, 207, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року в адміністративній справі № 442/4222/15-а скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Добрівлянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, виконавчого комітету Добрівлянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді В.В.Гуляк

Н.М.Судова-Хомюк

Постанова складена у повному обсязі 11 квітня 2016 року.