Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"06" квітня 2016 р. м. Київ К/9991/33088/12

К/9991/34536/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й.,
при секретарі:Борілло Ю.В.,
за участю: Петрів Н.М., - представника Державної судової адміністрації України, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Львівського апеляційного господарського суду, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, третя особа - Головне управління Державного казначейства України у Львівській області, про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, за касаційними скаргами представників Львівського апеляційного господарського суду і Державної судової адміністрації України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року, -

встановив:

У листопаді 2009 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до Львівського апеляційного господарського суду, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, Державного казначейства України, Головного управління Державного казначейства України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності в частині недонарахування і невиплати заробітної плати на суму 163420,31 гривень, вихідної допомоги в розмірі 240576,52 гривень, щомісячного грошового утримання на суму 83829,27 гривень, невиплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі 24738,90 гривень, зобов'язання відповідачів провести донарахування за 2005-2009 роки і стягнути на його користь вказані кошти, а також зобов'язання Львівського апеляційного господарського суду видати довідки для перерахунку довічного грошового утримання Пенсійним фондом України.

У лютому 2010 року ОСОБА_6, уточнивши свої позовні вимоги, просить стягнути з Львівського апеляційного господарського суду невиплачену частину вихідної допомоги, яка була нарахована і виділена Державною судовою адміністрацією України в розмірі 139353,95 гривень.

Судом першої інстанції в ході розгляду справи задоволено клопотання ОСОБА_6 та виключено з числа відповідачів Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, виключено з числа відповідачів та залучено в якості третьої особи Головне управління Державного казначейства України у Львівській області, залучено в якості третьої особи Державну податкову інспекцію в Личаківському районі міста Львова.

Разом з тим, судом першої інстанції задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду і виключення із числа третіх осіб Державної податкової інспекції в Личаківському районі міста Львова.

Після неодноразового доповнення і уточнення позовних вимог ОСОБА_6 просить визнати протиправною (незаконною) бездіяльність Львівського апеляційного господарського суду та Державної судової адміністрації України щодо ненарахування і невиплати йому за час роботи на посаді судді Львівського апеляційного господарського суду заробітної плати за 2005-2009 роки на суму 163420,31 гривень, грошового утримання за 2007-2009 роки в розмірі 80993,26 гривень, вихідної допомоги на суму 101225,92 гривень, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2007 рік в розмірі 7977 гривень, та стягнути з цих відповідачів солідарно на його користь вказані кошти.

Проте, враховуючи, що постанова Печерського районного суду міста Києва у справі № 2а-84/07 залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2007 року, ОСОБА_6 просить дорахувати заробітну плату та грошове утримання з грудня 2007 року згідно наявних у матеріалах справи довідок.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України в частині ненарахування і невключення до бюджетного запиту на 2009 рік коштів необхідних для здійснення перерахунку заробітної плати, щомісячного грошового утримання та вихідної допомоги ОСОБА_6, в тому числі: зарплати на суму 141803,12 гривень, щомісячного грошового утримання на суму 65473,37 гривень, вихідної допомоги на суму 101225,92 гривень. Визнано протиправною бездіяльність Львівського апеляційного господарського суду в частині надання ОСОБА_6 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в 2007 році на суму 7977 гривень. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача ненарахованих і невиплачених: заробітної плати на суму 141803,12 гривень, щомісячного грошового утримання на суму 65473,37 гривень, вихідної допомоги на суму 101225,92 гривень, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на суму 7977 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.

У касаційних скаргах представники Львівського апеляційного господарського суду і Державної судової адміністрації України, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просять скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року і прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Позивачем подано письмове заперечення на зазначені касаційні скарги, просить такі залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України, пояснення представника Державної судової адміністрації України, перевіривши матеріали справи, доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З матеріалів справи вбачається, і це вірно встановлено судами попередніх інстанцій, що позивач ОСОБА_6 працював на посаді судді Львівського апеляційного господарського суду з 7 серпня 2002 року по 9 червня 2009 року.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2862-XII) заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про оплату праці суддів» від 3 вересня 2005 року № 865 (далі - постанова № 865) було затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243 (далі - постанова № 1243) встановлено, що для вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів, розміри посадових окладів яких визначаються залежно від кількості розмірів мінімальної заробітної плати, зокрема, згідно з постановою № 865 та іншими нормативно-правовими актами, розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати перерахунок не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року № 1310 (далі - постанова № 1310) постанову № 865 доповнено пунктом 41, відповідно до положень якого розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року визнано протиправним і скасовано пункт 41 постанови № 865.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2007 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2009 року постанову Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року в частині визнання протиправним і скасування пункту 41 постанови № 865 залишено без змін.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року, визнано незаконними постанову № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 4 постанови № 1310 та пункт 41 постанови № 865.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року скасовано, в задоволенні позову про визнання незаконними та скасування зазначених постанов Кабінету Міністрів України відмовлено.

Відповідно до положень частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року була обов'язковою з 3 грудня 2007 року (дати набрання нею законної сили) до 1 січня 2012 року (дати втрати чинності скасованої нею постанови Кабінету Міністрів України), а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року - з 19 серпня 2009 року (дати набрання нею законної сили) до 13 квітня 2011 року, дати її скасування постановою Вищого адміністративного суду України.

Проте постанова Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки нею визнано протиправним і скасовано лише пункт 41 постанови № 865, відповідно до положень якого розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були передбачені також постановою № 1243, якою встановлено, що для вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів, розміри посадових окладів яких визначаються залежно від кількості розмірів мінімальної заробітної плати, зокрема, згідно з постановою № 865 та іншими нормативно-правовими актами, розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року постанова № 1243 незаконною та нечинною не визнавалась, а тому підлягала виконанню.

Постанова № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 4 постанови № 1310 та пункт 41 постанови № 865 були визнані незаконними постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року (набрала законної сили 19 серпня 2009 року).

У справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, відповідно до положень частини 11 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зобов'язаний у резолютивній частині постанови вирішити питання не тільки про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, але й обов'язково зазначити у резолютивній частині постанови про визнання нормативно-правового акта нечинним. Тобто, нормативно-правовий акт у відповідності до положень статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України втрачає чинність лише при умові наявності відповідного запису про це у резолютивній частині рішення суду.

У резолютивній частині постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року суд визнав незаконними постанову № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 4 постанови № 1310 та пункт 41 постанови № 865. Рішення про визнання зазначених нормативно-правових актів нечинними судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 168 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову у випадку, якщо суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення. Додаткова постанова у зазначеній справі судом не приймалась.

Враховуючи викладене, необхідно дійти висновку про те, що вказані положення постанов Кабінету Міністрів України, будучи визнані судом незаконними, нечинними не визнавались, а тому підлягали виконанню.

Крім того, згідно статті 13 Закону № 108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів в межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України (чинного на час виникнення спірних відносин) встановлено, що відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Затвердження, а також коригування протягом бюджетного року кошторисів бюджетних установ здійснюється розпорядниками коштів відповідно до затвердженого бюджетного розпису Державного бюджету України.

Розпорядники бюджетних коштів несуть відповідальність за управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися.

Таким чином, Кабінет Міністрів України при визначенні розміру заробітної плати працівників бюджетних установ, у тому числі і суддів, повинен виходити з обсягів витрат на оплату праці, затверджених Державним бюджетом України на відповідний рік.

Встановивши сталу величину посадових окладів суддів, Кабінет Міністрів України регулював розмір заробітної плати суддів у спірний період за рахунок розміру премій та інших доплат у межах визначених Державним бюджетом України обсягів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6, на вказані обставини уваги не звернув.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині стягнення на користь позивача невиплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2007 рік на суму 7977 гривень, суд першої інстанції безпідставно виходив з його обґрунтованості, посилаючись на пункт 21 постанови № 865, яким передбачено, що у разі надання відпустки, виплачується додатковий посадовий оклад відповідно до частини 5 статті 44 Закону № 2862-XII, а також надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх середньомісячної зарплати, не встановивши при цьому, чи звертався ОСОБА_6 з відповідною заявою.

Задовольняючи в цій частині позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що подання суддею заяви про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не передбачено, однак не вказав, в якій нормі чинного законодавства це зазначено, та не врахував посилання ОСОБА_6 на те, що такі заяви ним подавались щорічно.

Апеляційний суд на зазначені порушення уваги не звернув та не виправив їх.

У відповідності до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приймаючи до уваги те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми права, які істотно вплинули на повноту з'ясування фактичних обставин справи, рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати та вважати доведеними обставини, які не були встановлені судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційні скарги представників Львівського апеляційного господарського суду і Державної судової адміністрації України - задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_6 до Львівського апеляційного господарського суду, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, третя особа - Головне управління Державного казначейства України у Львівській області, про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.