Справа № 758/5837/14-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" квітня 2016 р. м. Київ К/800/8203/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до відділу Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення певних дій та скасування рішення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Подільського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2015 року, -
у с т а н о в и л а :

У травні 2014 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась з позовом до відділу Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві (далі ВДВС), третя особа ОСОБА_1 , в якому просила встановити відсутність компетенції (повноважень) ВДВС щодо вчинення дій у виконавчому провадженні №43122829, визнати протиправними дії та зобов`язати останнього утриматись від вчинення виконавчих дій. Крім того позивач просив скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 29 квітня 2014 року, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-а-1761/10, виданого 13 квітня 2014 року Подільським районним судом м. Києва.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на незаконність оскаржуваної постанови, оскільки вона винесена з порушенням підвідомчості і відповідно відсутності компетенції на його відкриття, а тому просив про задоволення позову.
Постановою Подільського районного суду міста Києва від 2 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2015 року, позов задоволено частково, встановлено відсутність компетенції (повноважень) у ВДВС щодо вчинення виконавчих дій у виконавчому провадження №43122829 та визнано протиправними дії останнього щодо винесення оскаржуваної постанови. В решті позову відмовлено.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.
Судами встановлено, що 29 квітня 2014 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №43122829 на підставі виконавчого листа № 2-а-1761/10, виданого 13 квітня 2014 року Подільським районним судом м. Києва.
Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій виходили з відсутності у ВДВС компетенції на відкриття зазначеного виконавчого провадження і протиправності дій останнього. В іншій частині позовних вимог судами відмовлено, оскільки станом на час розгляду справи спірне виконавче провадження було закінчено у зв`язку з фактичним та повним виконанням судового рішення.
Проте до такого висновку суди дійшли частково без з`ясування дійсних прав та обов`язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права виходячи з наступного.
У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи суть спору сторін зводиться до наявності чи відсутності у ВДВС компетенції (повноважень) щодо вчинення дій у виконавчому провадженні №43122829, боржником у якому є військова частина НОМЕР_1 .
Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-XIV).
При цьому, підстави до відмови у відкритті виконавчого провадження наведені у частині першій статті 26 цього Закону. Відповідно до положень зазначеної норми, зокрема пункту 4 частини першої, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення.
Підвідомчість виконавчих проваджень відділам примусового виконання рішень визначена статтею 21 цього Закону. Згідно пункту 1 частини першої зазначеної Статті (в редакції спірного періоду) на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, вищі чи центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізовані прокуратури на правах обласних, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи.
На відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі покладається виконання рішень, за якими: боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи (пункту 1 частини другої статті 21 Закону № 606-XIV).
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що неузгодженість між відділами державної виконавчої служби стосовно підвідомчості виконавчого провадження, не може впливати на права стягувача щодо належних йому виплат, тому встановлено відсутність компетенції у ВДВС щодо вчинення виконавчих дій.
Так, пунктом 3 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов`язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов`язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.
Під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень.
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Пунктом 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може містити вимогу про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що адміністративний позов, відповідно до приписів пункту 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, може містити вимогу про встановлення компетенції, однак, така вимога може мати місце лише у спорі між близькими за функціями суб`єктами владних повноважень, що виник з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Зі змісту адміністративного позову вбачається, що між позивачем та відповідачем відсутній спір про розподіл повноважень щодо вчинення дій у виконавчому провадженні, а тому в даному випадку Військова частина НОМЕР_1 не наділена адміністративною процесуальною дієздатністю в частині пред`явлення позову щодо визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) у відповідача.
Згідно статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, про що суд повідомляє третю особу.
Однак, судами не встановлено хто в даному випадку наділений правом на пред`явлення позову в частині позовних вимог щодо визнання наявності чи відсутність компетенції (повноважень) у відповідача та, як наслідок, не дотримано вимог процесуального закону, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях, судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
За приписами частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-
у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Подільського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало