Справа № 815/551/16
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2016-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/551/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (Надалі - позивач) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (Надалі - ГУ ДМС в Одеській обл. або відповідач), в якому позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №23 від 04.02.2016р. про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина ДР Конго ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням ГУ ДМС в Одеській обл. №23 від 04.02.2016р. відмовлено в прийняті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на думку позивача, вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне. Під час винесення Рішення №23 від 04.02.2016р. відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країні громадянської належності ДР Конго, оскільки позивач був членом політичної партії UDPS та агітував свій народ проти діючої влади. Крім того, перебуваючи в ДР Конго, позивача декілька раз було заарештовано, через що він вимушений був покинути свою рідну країну, оскільки у місті проживання існувала та існує реальна загроза його життю, безпеці та свободі.

Через канцелярію суду за вхід. №7572/16 від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої позивач просить суд розглядати дану справу без його участі в порядку письмового провадження (Т.2 а.с.8-9).

Представник відповідача в судове засідання не прибула. Про час, дату та місце судового розгляду повідомлена належним чином та своєчасно, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою про дату наступного судового засідання (а.с.75). Жодних заяв, клопотань про неможливість прибути до суду не надходило. Через канцелярію суду, представник ДМС України подала письмові заперечення в яких зазначила зокрема, що в заяві про надання міжнародного захисту в Україні ОСОБА_1 відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Окрім того, під час попередніх звернень за захистом (в грудні 2009 року, в жовтня 2013 року) позивач не довів, що мав відношення до будь-яких політичних організацій в країні громадянської належності. Під час чергового звернення він надав до управління копію звернення від політичної організації «Союз за демократію та політичний прогрес» від 25.09.2015р., з якого вбачається, що особа має побоювання щодо повернення на Батьківщину, у той же час, наданий документ вважається міграційною службою не аутентичним. Таким чином, на думку ДМС України, ним правомірно відмовлено у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки зазначене рішення прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи (а.с.76-78).

Отже, суд вважає, що вжив усіх заходів щодо належного сповіщення сторін про час, дату та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У відповідності до ч.1 ст.41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, суд ухвалив про розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження згідно приписів ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Демократичної республіки Конго, за національністю - конголіст, за віросповіданням - християнин-протестант.

10.12.2009р. позивач вперше звернувся за наданням міжнародного захисту до регіональної міграційної служби Одеського регіону.

02.08.2010р. Рішенням №205-10 Державного комітету України у справах національностей та релігій відмовлено позивачу в наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов передбачених Законом України «Про біженців» (був чинний на момент прийняття рішення) (а.с.254).

27.10.2013р. позивач вдруге звернувся за захистом до Головного управління ДМС в Одеській області, однак Рішенням ДМС України від 02 грудня 2014 року №671-14 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутності умов передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.135).

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду, постановою якого від 20.03.2015р. по справі №815/255/15 в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2015р. залишено без змін Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.02.2015р.

Не погоджуючись із рішеннями першої та апеляційної інстанції позивач оскаржив їх до Вищого адміністративного суду України, ухвалою якого позивачу відмовлено у відкритті провадження, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

В лютому 2016 року позивач втретє звернувся до ГУ ДМС в Одеській обл. із заявою про надання міжнародного захисту в України, проте Наказом №23 від 04.02.2016р. відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту (а.с.105).

04.02.2016р. позивача повідомлено, що чергове звернення ГУ ДМС в Одеській обл. є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути заяву позивача в призмі визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (а.с.106).

Не погоджуючись із Рішенням ГУ ДМС в Одеській області №23 від 04 лютого 2016 року позивач оскаржив його до суду.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволення з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або

Відповідно до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час чергового звернення до ГУ ДМС в Одеській обл. надав у якості нововиявлених обставин копію звернення від політичної організації «Союз за демократію та політичних прогрес» від 25.09.2015р., відповідно до якого ОСОБА_1 має побоювання щодо повернення на Батьківщину (а.с.90).

Перевіривши вказане звернення, суд погоджується с висновками ГУ ДМС в Одеській обл. щодо аутентичності даного документа, а саме: зазначений лист містить посилання на факт отримання заявником партійного білету №0234/11, а наданий до суду членський квиток має інший номер - 0198 (а.с.45). Також лист містить емблему політичної організації «Союз за демократію та політичний прогрес», яка не відповідає офіційному логотипу вказаної організації, відповідно до офіційного веб-сайту: http://www.udps.org/.

Водночас, згідно ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, суд доходить висновку, що в матеріалах справи відсутні докази того, що під час повторної подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, позивачем надано нові докази та пояснення щодо підстав звернення з такою заявою.

Отже у відповідача були підстави для прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви для вирішення питання про визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки щодо позивача попередньо вже приймались рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вище зазначеного та беручи до уваги розбіжності у наданих позивачем документах та інформації, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №23 від 04.02.2016р. про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 69-71, 86, 158-163, 167, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,- відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.М. Токмілова