Справа № 810/873/16
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року 810/873/16

приміщення суду за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, 26,

час прийняття постанови : 14 год. 35 хв.

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лиска І.Г.

при секретарі: Васковець М.С., за участю представника позивача, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" з позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 22 вересня 2015 року №, №.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що працівниками Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ "Техкомплект" з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо нарахування та сплати податку на прибуток за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. та податку на додану вартість за період з 01.08.2014р. по 31.08.2014р. по взаємовідносинах з ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" (код за ) та складено Акт № 1187/22-4/20616482 від 31.08.2015р. (надалі - Акт перевірки).

За наслідками перевірки на підставі вказаного Акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 22 вересня 2015 року про донарахування податку на прибуток підприємств на загальну суму 89 730 грн. (з яких 79 760 грн. - за основним платежем; 19 940 грн. - за штрафними санкціям), оскільки ніби - то було виявлено порушення пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України.

Також, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 22 вересня 2015 року про донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 99 700 грн. (з яких: 71 784 грн. - за основним платежем; 17 946 грн. - за штрафними санкціям), у зв'язку із ніби то порушенням, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198. п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України.

Вважаючи, що донарахування податкових зобов'язань здійснено неправомірно, позивач з вересня 2015р по лютий 2016р. оскаржив вказані повідомлення-рішення у порядку процедури адміністративного оскарження.

Так, у вересні 2015 р. позивач звернувся зі скаргою до Головного управління ДФС у Київській області. Рішенням про результат розгляду скарги Головного управління ДФС у Київській області №3167/10/10-36-10-01-04 від 02.12.2015р. скарга позивача залишена без задоволення, а оскаржені податкові повідомлення-рішення без змін.

Після цього, позивачем у грудні 2016р. було направлено скаргу до Державної фіскальної служби України (ДФС України). Рішенням про результат розгляду скарги ДФС України №2321/6/89- 99-10-01-04-25 від 04.02.2016р. скарга позивача також залишена без задоволення, а оскаржені податкові повідомлення-рішення без змін.

Позивач не може погодитися з висновками, викладеними в Акті перевірки та зазначеними податковими повідомленнями - рішеннями, оскільки вони є необґрунтованими, надуманими та не відповідають вимогам закону, тому звернувся з даним позовом до суду.

У судовому засіданні представник позивача Мороз Є.С. підтримав позовні вимоги і просив суд позов задовольнити. Додатково пояснив, що договори, укладені між позивачем та ТОВ «Ніфрит монтажгрупп» є дійсними, були виконані та на сьогоднішній день не визнані судом недійсними, а також зазначили, що висновки Акта перевірки є безпідставними і необґрунтованими, оскільки господарські операції позивача мали реальний характер, реальність господарських операцій підтверджується первинними бухгалтерськими та іншими документами. Від відшкодування судових витрат представник позивача у судовому засіданні відмовився, про що надав суду відповідну заяву.

Представник відповідача у судове засідання 06.04.2016 року не з'явився, про розгляд справи неодноразово був повідомлений належним чином, заперечень на позов не надав, причин неявки суду не повідомив.

Судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши представника позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" зареєстроване Макарівською районною державною адміністрацією Київської області 24.02.1998 року, видами діяльності за КВЕД є: виробництво автотранспортних засобів; виробництво інших вузлів, деталей і приладдя для автотранспортних засобів; торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами;, роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; роздрібна торгівля автомобільними деталями та приладами (50.30.2), оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткування.

У період з 21.08.2015 року по 28.08.2015 року, на підставі наказу № 304 від 26.03.2015р. Ірпінською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ "Техкомплект" з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо нарахування та сплати податку на прибуток за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. та податку на додану вартість за період з 01.08.2014р. по 31.08.2014р. по взаємовідносинах з ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" (код за ).

За результатами проведеної перевірки складено Акт від 31.09.2015р. №1187/22-4/20616482, в якому зроблені висновки про те, що ТОВ "Техкомпект" порушено: пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 та п. 198.2. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового Кодексу України , в результаті чого занижено податкове зобов'язання з податку на прибуток за 2014 рік на суму 71784грн. та занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 79260грн, в тому числі за серпень 2014 року на суму 79760 грн.

При перевірці правильності декларування позивачем власних податкових зобов'язань відповідачем прийнято до уваги відомості, отримані від інших контролюючих органів про господарську діяльність контрагента позивача ТОВ «Ніфрит монтажгрупп» з іншими суб'єктами господарювання по ланцюгу постачання, а саме: лист податкової інформації Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 11.03.2015 року №63/22-4 по ТОВ «Ніфрит монтажгрупп» за період з 01.08.2014 року по 31.08.2014 року згідно якої не підтверджено реальність здійснення господарських операцій за період з 01.08.2014 року по 31.08.2014 року.

Враховуючи наявну інформацію по контрагенту позивача та його контрагентах , а також вимоги норм законодавчих актів, відповідач прийшов до висновку, що первинні документи, складені позивачем та ТОВ «Ніфрит монтажгрупп» всупереч вимог діючого законодавства України , у зв'язку з чим не має можливості підтвердити факт здійснення господарських операцій та немає підстав для включення позивачем до складу валових витрат вартості придбаних у ТОВ «Ніфрит монтажгрупп» товарів (робіт, послуг) на суму 398800 грн. та безпідставно сформовано податковий кредит з ПДВ на сулу 79760 грн. за серпень 2014 року по операціям з придбання товарів у зазначеного контрагента.

Внаслідок допущення позивачем вказаного правопорушення під час визначення ним об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств та податком на додану вартість відповідач дійшов висновку про заниження податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств за 2014 рік на суму 71784грн. та податку на додану вартість за серпень 2014 року на суму 79760грн.,

На підставі Акту перевірки відповідачем 22.09.2015 року прийнято податкові повідомлення-рішення форми "Р": № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємства на суму 89730 грн. (з них 71784 грн. - основний платіж, 17946 грн. - штрафні санкції) та форми "Р" від № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 99700 грн. (з них 79760 грн. - основний платіж, 19940грн. - штрафні санкції).

Не погоджуючись з зазначеними податковими повідомленнями рішеннями, позивач звернувся зі скаргою до Головного управління ДФС у Київській області, Рішенням про результат розгляду скарги Головного управління ДФС у Київській області №3167/10/10-36-10-01-04 від 02.12.2015р. скарга позивача залишена без задоволення, а оскаржені податкові повідомлення-рішення без змін.

Після цього, позивачем у грудні 2016р. було направлено скаргу до Державної фіскальної служби України (ДФС України), Рішенням про результат розгляду скарги ДФС України №2321/6/89- 99-10-01-04-25 від 04.02.2016р. скарга позивача також залишена без задоволення, а оскаржені податкові повідомлення-рішення без змін.

Позивач зазначає, що твердження контролюючого органу стосовно вчинення позивачем податкового правопорушення є помилковими, оскільки нарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та визначення ним сум податкового кредиту здійснено у відповідності до вимог податкового законодавства, господарські операції з ТОВ «Ніфрит монтажгрупп» належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності.

Оскільки висновки контролюючого органу про відсутність у позивача права на формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, за наслідками вчинення господарської операцій з ТОВ «Ніфрит монтажгрупп» ґрунтуються на твердженнях про безтоварність господарських операції позивача та його контрагента та про відсутність наміру учасників правочину досягти реальних правових наслідків, позивачем, з метою спростування таких доводів, подано суду відомості стосовно формування витрат та податкового кредиту, що підлягали перевірці, первинні фінансово-господарські документи, що підтверджують виконання правочинів та зв'язок між фактом придбання позивачем послуг із його господарською діяльністю.

Досліджуючи інформацію, що викладена в акті перевірки, та документи, подані позивачем, судом встановлено наступне.

08.08.2014р. між ТОВ "Техкомплект" та ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" було укладено договір №1/08/14 на поставку палива на загальну суму 478 560 грн. (надалі Договір).

За домовленістю сторін, ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" мало поставити дизельне пальне в обсязі 20 тон та бензин А-92 - 10 тон.

Згідно п.3.1. Договору поставка мала здійснюватися протягом серпня-вересня 2014 року, а повний розрахунок (п. 2.2. Договору) - не пізніше 31 грудня 2014 року (тобто з можливістю відстрочення платежу).

За домовленістю сторін, пальне мало бути поставлене ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" на склад позивача у с. Кошманівка, Машівського району, Полтавської області.

За вказаною адресою розташована виробнича база (цех, майстерня, загальною площею 3000 м2), що орендується позивачем згідно Договору Оренди №2 від 1 лютого 2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи.

З метою приймання та зберігання пального у с. Кошманівка, Полтавської області позивачем були завчасно орендовані цистерни (металеві ємності) ємністю 20 м3 та 11 м3 у ПП "Кошманівське РП" згідно Договору №3 БК від 01.08.2014 року.

Для здійснення приймання-передачі пального та підписання необхідних документів позивачем були уповноважені відповідальні працівники, що підтверджується копією сторінок журналу реєстрації довіреностей ТОВ "Техкомплект", що містяться в матеріалах справи.

Пальне ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" постачалося на склад позивача в с. Кошманівка, Полтавської області партіями від 2т. до 3,5т. з 11 по 29 серпня 2014р. Так, перша партія пального була доставлена 11.08.2014р., передана позивачу згідно видаткової накладної №89 від 11.08.2014р., виставлений рахунок на оплату №92 від 11.08.2014р. на суму 55 848 грн. Податкова накладна№71 від 11.08.2014р. на суму 55 848 грн.

Наступна партія пального доставлена 13.08.2014р., передана позивачу згідно видаткової накладної №90 від 13.08.2014р., виставлений рахунок на оплату №93 від 13.08.2014р. на суму 55 824грн. Податкова накладна №72 від 13.08.2014р. на загальну суму 55 824 грн.

Чергова партія пального була поставлена 15.08.2014р., передана позивачу згідно видаткової накладної №91 від 15.08.2014р., виставлений рахунок на оплату №94 від 15.08.2014р. на суму 55 848 грн. Податкова накладна №73 від 15.08.2014р. на суму 55 848 грн. Оприбутковано на складі позивача згідно прибуткової накладної на матеріальні цінності №91 від 15.08.2014р.

Наступна партія пального поставлена ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" 18.08.2014р., передана Позивачу згідно видаткової накладної №92 від 18.08.2014р., виставлений рахунок на оплату №95 від 18.08.2014р. на суму 55 824 грн. Податкова накладна№74 від 18.08.2014р. на суму 55 824 грн. Оприбутковано на складі позивача згідно прибуткової накладної на матеріальні цінності №92 від 18.08.2014р.

Слідуюча партія пального була поставлена 20.08.2014р., передана позивачу згідно видаткової накладної №93 від 20.08.2014р., виставлений рахунок на оплату №96 від 20.08.2014р. на суму 31 872 грн. Податкова накладна №75 від 20.08.2014р. на суму 31 872 грн. Оприбутковано на складі позивача згідно прибуткової накладної на матеріальні цінності №93 від 20.08.2014р.

Чергова партія пального була поставлена 22.08.2014р., передана позивачу згідно видаткової накладної №94 від 22.08.2014р., виставлений рахунок на оплату №97 від 22.08.2014р. на суму 55 848 грн. Податкова накладна №76 від 20.08.2014р. на суму 55 848 грн. Оприбутковано на складі позивача згідно прибуткової накладної на матеріальні цінності №94 від 22.08.2014р.

Наступна партія пального поставлена 25.08.2014р., передана позивачу згідно видаткової накладної №95 від 25.08.2014р., виставлений рахунок на оплату №98 від 25.08.2014р. на суму 55 824 грн. Податкова накладна №77 від 25.08.2014р. на суму 55 824 грн. Оприбутковано на складі позивача згідно прибуткової накладної на матеріальні цінності №95 від 25.08.2014р.

Наступна партія пального була поставлена 27.08.2014р., передана позивачу згідно видаткової накладної №97 від 27.08.2014р., виставлений рахунок на оплату №99 від 27.08.2014р. на суму 55 848 грн. Податкова накладна №79 від 27.08.2014р. на суму 55 848 грн. Оприбутковано на складі позивача згідно прибуткової накладної на матеріальні цінності №97 від 27.08.2014р.

Остання партія пального від ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" надійшла 29.08.2014р., передана позивачу згідно видаткової накладної №100 від 29.08.2014р., виставлений рахунок на оплату №100 від 29.08.2014р. на суму 55 824 грн. Податкова накладна №82 від 29.08.2014р. на суму 55 824 грн. Оприбутковано на складі позивача згідно прибуткової накладної на матеріальні цінності №82 від 29.08.2014р.

Копії рахунків на оплату пального, видаткових накладних на пальне, податкових накладних на пальне, прибуткових накладних на пальне надані позивачем суду та містяться в матеріалах справи.

Оплата поставленого за Договором пального була здійснена декількома платежами 09.10.2014р. та 10.10.2014р., зокрема: 75 000 грн. - платіжне доручення №671 від 09.10.2014р.; 74 000 грн. - платіжне доручення №673 від 09.10.2014р.; 60 000 грн. - платіжне доручення №672 від 09.10.2014р.; 79 000 грн. - платіжне доручення №675 від 10.10.2014р.; 82 000 грн. - платіжне доручення №674 від 10.10.2014р.; 52 560 грн. - платіжне доручення №676 від 10.10.2014р.; 56 000 грн. - платіжне доручення №677 від 10.10.2014р.

Здійснення розрахунків за пальне підтверджене довідкою ПАТ КБ "Правекс-Банк" (Макарівське відділення) №13/686 від 05.10.2015р., банківськими виписками ПАТ КБ "Правекс-Банк" (Макарівське відділення), довідкою про рух коштів за рах. 63/1 з 01.08.2014р. по 31.10,2014р.

Операції по придбанню пального на загальну суму 478 560 грн. були відображені у податковому обліку позивача, зокрема: у податковій декларації з податку на додану вартість за серпень 2014 року (в тому числі рядок №75 таблиці 2 розділу II Додатку 5) та податковій декларації з податку на прибуток підприємства за 2014 рік (копії податкових декларацій додаються).

Придбане за Договором пальне було використане у господарській діяльності позивача протягом серпня-грудня 2014 року, що підтверджується зведеними відомостями витрат пального, актами списання паливно-мастильних матеріалів за вказаний період та іншими документами, копії яких містяться в матеріалах справи.

Отже, на підтвердження реальності виконання зазначеного договору позивачем було надано суду: Договір №1/08/14 від 8 серпня 2014 року, Рахунок на оплату №100 від 29 серпня 2014 року, Видаткову накладну №100 від 29 серпня 2014 року. податкову накладну №82 від 29.08.2014 року, прибуткову накладну №100 від 29 серпня 2014 року, Рахунок на оплату №99 від 27 серпня 2014 року, Видаткову накладну №27 від 27 серпня 2014 року, Податкову накладну №79 від 27.08.2014 року, Прибуткову накладну №97 від 27 серпня 2014 року, Рахунок на оплату №98 від 25 серпня 2014 року, Податкову накладну №77 від 25.08.2014 року, Видаткову накладну №95 від 25 серпня 2014 року, Прибуткову накладну №95 від 25 серпня 2014 року, Рахунок на оплату №97 від 22 серпня 2014 року, Видаткову накладну №94 від 22 серпня 2014 року, Податкову накладну №76 від 22.08.2014 року, Прибуткову накладну №94 від 22 серпня 2014 року, Рахунок на оплату №96 від 20 серпня 2014 року, Видаткову накладну №93 від 20 серпня 2014 року, Податкову накладну №75 від 10.08.2014 року, Прибуткову накладну №93 від 20 серпня 2014 року, Рахунок на оплату №95 від 18 серпня 2014 року, Видаткову накладну №92 від 18 серпня 2014 року, Податкову накладну №74 від 18.08.2014 року, Прибуткову накладну №97 від 18 серпня 2014 року, Рахунок на оплату №94 від 15 серпня 2014 року, Видаткову накладну №91 від 15 серпня 2014 року, Податкову накладну №73 від 15.08.2014 року, Прибуткову накладну №91 від 15 серпня 2014 року, Рахунок на оплату №93 від 13 серпня 2014 року, Видаткову накладну №90 від 13 серпня 2014 року, Податкову накладну №72 від 13.08.2014 року, Рахунок на оплату №92 від 11 серпня 2014 року, Видаткову накладну №89 від 11 серпня 2014 року, Податкову накладну №71 від 11.08.2014 року, Рахунок на оплату №92 від 11 серпня 2014 року, Прибуткову накладну №266 від 28 серпня 2014 року, Довідку №13/686 від 05.10.2015 року, Виписку Банку від 10.10.2014 року, від 13.10.2014 року, виписку про рух коштів з 01.08.2014 року по 31.10.2014 року, оборотну відомість за період з 01.08.2014 року по 30.11.2014 року, копії сторінки Журналу обліку Довіреностей, Договір №3БК безоплатного користування ємністю від 1 серпня 2014 року, Акт прийому-передачі ємності від 1 серпня 2014 року, Зведені відомості витрат пального за серпень 2014 року, Акт на списання паливно-мастильних матеріалів від 31 грудня 2014 року, Договір оренди №2 від 1 лютого 2014 року, Податкову декларацію з податку на прибуток підприємств за 2014 рік, з додатками та Податкову декларацію з Податку на додану вартість за серпень 2014 року з додатками.

Таким чином, позивач добросовісно виконав умови укладеного з контрагентом Договору, перерахував кошти за отриманий товар, має оригінали всіх первинних документів на підтвердження реальності господарських операцій (оригінал договору, рахунки-фактури, видаткові накладні, податкові накладні та цілий ряд інших документів, що відображають увесь цикл руху товару по підприємству, починаючи надходженням на склад та закінчуючи використанням пального у господарській діяльності) та фактично використав товар (пальне) у своїй господарській діяльності. У Позивача наявні оригінали первинних документів і податкових накладних, а тому право на віднесення коштів до витрат і право на податковий кредит виникли в будь-якому разі.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів з 1 січня 2011 року регулюються Податковим кодексом України.

Так, Податковий кодекс України визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 6.1 статті 6 цього Кодексу, податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

В силу приписів підпунктів 9.1.1, 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 та підпунктів 14.1.165, 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податок на прибуток підприємств та податок на додану вартість належать до загальнодержавних податків, які нараховуються та сплачуються відповідно до норм розділів ІІІ та V цього Кодексу.

Згідно з приписами підпункту 133.1.1 пункту 133.1 статті 133 розділу ІІІ Податкового кодексу України, платниками податку з числа резидентів є суб'єкти господарювання-юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами.

Об'єктом оподаткування цим податком є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу (підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України).

При цьому, витратами в силу приписів підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України вважається сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У свою чергу, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Таким чином, понесені підприємством витрати, у разі їх відображення у належним чином оформлених первинних (розрахункових, платіжних та інших) документах, можуть бути віднесені до витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств для зменшення його валового доходу.

Відповідно до підпункту 1 пункту 180.1 статті 180 розділу V Податкового кодексу України, для цілей оподаткування податком на додану вартість платником податку є будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу.

Пунктом 200.1 статті 200 розділу V цього Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При цьому, згідно з приписами підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 200.2 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (пункт 200.3 статті 202 Податкового кодексу України).

Згідно з приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 цього Кодексу встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Абзацом 2 пункту 201.10 статті 201 цього Кодексу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку-продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних платниками податку на додану вартість-продавцями в Єдиному реєстрі податкових накладних запроваджується з 1 січня 2012 року для платників цього податку, у яких сума податку на додану вартість в одній податковій накладній становить більше 10 тисяч гривень (пункт 11 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України).

Слід також зазначити, що в силу приписів пункту 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 14.01.2014 № 10 (який набрав чинності з 01.03.2014 та діяв до 01.12.2014), податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж зазначена в цьому пункті.

Цим же пунктом передбачено, що податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку у контролюючому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість, тобто, у даному випадку - юридична особа, що отримала свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість та/або інформацію про яку внесено до реєстру платників податку на додану вартість.

Аналогічні положення містяться також у пункті 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 № 957 (який набрав чинності з 01.12.2014).

Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: 1) наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість); 2) фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; 3) наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; 4) документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; 5) наявності у покупця належним чином оформленої податкової накладної.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, заперечень на позов не надав та не довів суду правомірності прийнятих ним рішень.

Як встановлено судом під час судового розгляду справи, факт реальності виконання господарського договору, укладеного позивачем та ТОВ «Ніфрит монтажгрупп» підтверджується документально, господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності; складені сторонами правочинів первинні документи містять повну інформацію про надані товари , їх кількісне та вартісне вираження; право на формування податкового кредиту підтверджується податковими накладними; обмеження, визначені статтею 139 та пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що не дають позивачу права на формування витрат для зменшення його валового доходу в цілях оподаткування податком на прибуток підприємств та включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, відсутні.

У період виконання договору позивач та ТОВ «Ніфрит монтажгрупп» були зареєстровані у встановленому законом порядку платниками податку на додану вартість.

У свою чергу, з урахуванням видів діяльності позивача за КВЕД , досліджені судом первинні документи фінансового та податкового обліку позивача у сукупності свідчать про використання позивачем отриманого від ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" палива у своїй господарській діяльності, що підтверджує реальність виконання наведених вище операцій.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що наявність у контролюючого органу під час перевірки платника податків певної інформації про господарську діяльність його контрагента, що не оформлена рішенням суб'єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не слугує беззаперечним доказом невиконання сторонами правочину власних господарських зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг).

Водночас, під час судового розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачем в дійсності факт отримання позивачем від ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" палива та його використання у господарській діяльності не перевірявся, безпосередньо аналіз поданих фінансово-господарських документів не здійснювався, а в акті лише відтворено отриману податкову інформацію стосовно господарської діяльності контрагента позивача, що ґрунтується на суб'єктивних думках та припущеннях посадових осіб контролюючого органу.

В доктрині "Реальності господарської операції", зазначено, що про відсутність реальності господарської операції може свідчити: всупереч даним податкового обліку будь-кого з учасників операції відсутність зміни активів, зобов'язань чи власного капіталу принаймні в одного з таких учасників; отримання майнової вигоди чи права на неї будь-кого з учасників операції виключно шляхом зменшення бази оподаткування з певного податку та/або отримання коштів із Держбюджету за одночасної відсутності об'єктивної можливості отримати майнову вигоду від цієї операції в інший спосіб тим платником податку, в якого за результатами певного податкового періоду наявне від'ємне значення податкових зобов'язань із ПДВ тому учаснику, який має зобов'язання до стати в бюджет тощо; результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала, тощо).

В Акті перевірки відповідачем не наведено жодного доказу наявності вищезазначених ознак "фіктивності" господарських операцій позивача ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" , зокрема щодо відсутності "ділової мети", або відсутності зміни активів, отримання податкової вигоди шляхом зменшення бази оподаткування, інших ознак, вказаних в доктрині.

Суд також зважає на приписи статті 62 Конституції України, відповідно до яких вина особи у вчиненні злочину повинна бути підтверджена обвинувальним вироком суду.

На момент розгляду справи обвинувальний вирок, який би зафіксував вину посадових осіб позивача ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" або їх контрагентів у здійсненні фіктивного підприємництва, відсутній.

При вирішенні даної справи суд виходить із презумпції сумлінності платників податків та інших учасників правовідносин в економічній сфері. У зв'язку із цим презюмується, що дії платника податків, які мають своїм результатом одержання певної податкової вигоди у спосіб повернення (заліку) або відшкодування податку з бюджету, є економічно виправданими, якщо таким платником податків під час декларування власних податкових зобов`язань перед бюджетом дотримано вимоги податкового законодавства України.

Суд також звертає увагу на те, що обов'язок сплачувати податки і збори та відповідальність за порушення чинного законодавства є персоніфікованими. Це означає, що на особу не може покладатися відповідальність за правопорушення, вчинені іншими особами.

Так, позивач, в силу покладеного на нього обов'язку сплачувати податки та збори у строки та в розмірах, визначені податковим законодавством, вступає у відповідні податкові правовідносини з державою та не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на органи державної фіскальної служби, а отже не володіє інформацією відносно виконання контрагентом власних податкових зобов'язань перед бюджетом, та, як наслідок, не може зазнавати негативних наслідків у зв'язку з протиправними діяннями інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, згідно з статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Дану справу суд вирішує, як справу майнового характеру, на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України", зі змісту якого вбачається, що збільшення податковим органом зобов'язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.

У зв'язку з викладеним, протиправне винесення податковим органом спірних податкових повідомлень-рішень становить втручання у мирне володіння майном суб'єкта господарювання, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Розглядаючи справу "Інтерспав" проти України про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський суд з прав людини висловив свою думку, яка полягає в наступному: "коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань".

У рішенні від 22 січня 2009 року у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії"(заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини, зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За таких обставин, покупець не може нести відповідальність за можливе порушення податкового законодавства продавцем-контрагентом, за умови необізнаності першим щодо таких порушень.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що твердження контролюючого органу про відсутність факту реальності господарських операцій позивача з ТОВ "Ніфрит монтажгрупп" були спростовані, зважаючи на те, що первинні документи, складені позивачем та його контрагентом у ході господарської операції, відповідають вимогами чинного законодавства, необхідним для надання їм юридичної сили та доказовості, а отже і підтверджують суму задекларованих позивачем витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, та податкового кредиту, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення від 22 вересня 2015 року № та №. є протиправними та підлягають скасуванню.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 22 вересня 2015 року № та №.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Лиска І.Г.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 07 квітня 2016 р.