Справа № 2а/154/21/15,154/1221/15
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року Справа № 876/5726/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.

суддів Левицької Н.Г.,Сапіги В.П.

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в місті Володимирі-Волинському та Володимир-Волинському районі Волинської області на постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 07 травня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в місті Володимирі-Волинському та Володимир-Волинському районі Волинської області про визнання дій неправомірними,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду у м. Володимирі-Волинському та Володимир-Волинському районі (надалі - УПФУ) про визнання дій неправомірними.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вона належить до соціальної групи осіб діти війни та сім'ї, яка зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, у зв'язку з чим має право відповідно до ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року з наступними змінами на одержання щомісячної надбавки до пенсії в розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком. Така надбавка відповідачем виплачується лише в розмірів 43 грн. 52 коп., а не в межах як передбачено законодавством.

Постановою Володимира-Волинського міського суду від 07 травня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано неправомірними дії УПФУ щодо невиплати ОСОБА_1 надбавки до пенсії як члену сім'ї реабілітованих батьків, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій» в розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період часу з 09 листопада 2014 року.

Суд виходив з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу, як особі, що є членом сім'ї політично репресованого і реабілітованого та яку було примусово переселено. Застосуванню підлягає п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 15 травня 1992 року, з наступними змінами і доповненнями, а не постанови КМУ від 16.07.2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, сторона відповідача подала апеляційну скаргу, з якої із-за порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Покликання маються на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року №654 передбачено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн. Як вбачається з рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011, розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ та отримує пенсію за віком з 24.07.1991 року довічно та отримує надбавку як член сім'ї реабілітованої на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07. 2008 року «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» в розмірі 43 грн. 52 коп., що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 від 11.03.2004 року, довідками Пенсійного фонду від 12.01.2015 року,16.01.2015 року.

Відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до вимог п.4 ч.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року №654, з 01.09.2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52грн.

Статтею 77 п. «г» Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 15.05.1992 року з наступними змінами і доповненнями передбачено, що громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», призначені пенсії підвищуються на 50 відсотків, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - на 25 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 6 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим законом, встановлюються надбавки та здійснюється їх підвищення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 року, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.

За чинним законодавством України, розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Однак, згідно ст.28 даного Закону, мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Згідно із вимогами ч.1 ст.9 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), тому поняття мінімальної пенсії за віком, наведене у ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» слід застосовувати для визначення розміру підвищення до пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду зазначає, що відповідачем підвищення до пенсії виплачується в обсягах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року №654, що суперечить Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про підставність позовних вимог позивача стосовно зобов'язання відповідача нарахувати та виплати підвищення до пенсії відповідно до вимог п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Дана позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі за скаргою управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2014 року по справі №2а/7351/11, яка з урахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковою для врахування судами при розгляді справ у подібних правовідносинах.

Рішення Європейського Суду з прав людини від 29 червня 2004 року по справі «Жовнер проти України» державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. Також, в своєму рішенні «Кечко проти України» Європейській Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань. Беручи до уваги вищенаведену судову практику Європейського Суду з прав людини, випливає висновок, що відсутність коштів у боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань не звільняє боржника від виконання рішення суду та не є перешкодою для вчинення певних дій по виконанню такого рішення.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не складають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в місті Володимирі-Волинському та Володимир-Волинському районі Волинської області залишити без задоволення, постановою Володимира-Волинського міського суду від 07 травня 2015 року по справі № 154/122/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня виготовлення ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.М. Обрізко

судді Н.Г. Левицька

В.П. Сапіга

Повний текст виготовлено 08.04.2016 року