Справа № 815/7014/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7014/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

судді Бойко О.Я.

судді Самойлюк Г.П.

при секретарі Рижук В.І..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015 року № 760-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення відносно громадянина Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07.12.2015 року він отримав повідомлення № 471 від 19.11.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 26.10.2015 року № 760-15. Позивач зазначає, що у відповідності до оголошення у розшук № 073/05/91 від 31.05.1991 року Республіки Заїр (на теперішній час - Демократична республіка Конго) він оголошений у розшук за наступними мотивами: образа особистості голови Держави, збиток внутрішньої безпеки держави, підривна пропаганда, спонукання до повстання. У випадку опору всьому корпусу поліції та всім підрозділам охорони території доручено застосувати силу до позивача.

Також позивач зазначив, що згідно довідки № SP/DN/UDPS/PK/055/94 від 02.04.1994 року Національний представник та член Національної Директорії Союзу за Демократію та Соціальний прогрес відзначив, що позивач є членом партії. Партійний квиток НОМЕР_1 виданий йому 10.04.1991 року у м. Кіншаса. У даній довідці також зазначено, що даний член партії був вимушений залишити країну з міркувань своєї безпеки. Позивач пояснив, що в 1991 році він та інші члени партії організували марш-протест студентів проти діючої влади. При проведенні цього маршу було вбито багато студентів під час обстрілу спеціальної військової президентської дивізії. Після протесту стали виявляти та переслідувати організаторів цього протесту, і позивача одразу ідентифікували, у зв'язку з чим позивачу прийшлося покинути навчання, щоб уникнути переслідувань. Потім позивач був вимушений переїхати в інше місто Браззавіль, але батько, який мав деякі зв'язки в державних структурах та володів інформацією про переслідування позивача з боку влади, порадив покинути країну на деякий час щоб все заспокоїлось. Додатково позивач пояснив, що влітку 2012 року він отримав телефонний дзвінок від невідомої особи, яка повідомила, що знає де знаходиться позивач та під яким ім'ям він зареєстрований в мережі інтернет, а також схиляв до підтримання влади в країні. Після цієї події, позивач попросив його сестру ОСОБА_6, яка проживала у м. Браззавіль (Конго), вийти на зв'язок з цією людиною та знайти родину, з якою зв'язок позивача перервався ще у 1996 році, задля того, щоб з'ясувати можливість повернення позивача на Батьківщину. По приїзду сестри 10.10.2012 року до м. Кіншаса, де проживала родина позивача, родичів вдома знайдено не було, по телефону вона повідомила позивача, що за чутками, родина виїхала до ЮАР, а звідти до США. Згодом члени партії «Союз Демократії та Соціального прогресу» повідомили позивача, що його сестра попала в лікарню з діагнозом отруєння та 23.10.2012 року вона померла. Таким чином, позивач вважає, що йому небезпечно повертатись на Батьківщину, оскільки ситуація в країні не змінилась на краще.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов з наведених вище підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення, згідно яких ДМС України, дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію по країні походження, обґрунтовано прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення від 26.10.2015 року № 760-15 відповідач вважає законним, обґрунтованим і таким, що не підлягає скасуванню. Також відповідач зазначив, що позивачем надані неправдоподібні та суперечливі твердження. Крім того, до потрапляння в Україну позивач перебував у третіх безпечних країнах, проте за міжнародним захистом не звертався. Інформація по країні походження позивача підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянути в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ДР Конго, народився в ДР Конго в м. Кіншаса, за етнічною групою - конголезець (луба), за віросповіданням - християнин (протестант). Рідна мова - французька, володіє мовами: лінгала, англійська, російська, українська. Позивач не є військовозобов'язаним, в армії країни походження строкову службу не проходив.

Позивач має незакінчену вищу освіту. З 1974 по 1986 рік позивач навчався в коледжі "Альберт 1" у м. Кіншаса (ДРК). З 1986 року по 1989 рік навчався у коледжі "Альфаджірі" у м. Букаву (ДРК). З 1990 по 1991 рік навчався в Університеті "Кіншаса" на медичному факультеті. В Україні позивач навчався з 1994 по 1996 рік в Одеській державній академії будівництва.

За сімейним станом - неодружений. Проживає в цивільному шлюбі з громадянкою України на установчі дані ОСОБА_4, разом з якою має малолітню дитину - доньку ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 З 2000 року позивач працює на проминку "Авангард".

Позивач виїхав з країни походження 06.02.1994 року наступним чином: 06.02.1994 року з м. Кіншаса (ДРК) на катері до м. Браззавіль (ДРК), з м. Браззавіль (ДРК) авіарейсом до м. Дуала (Камерун), потім авіарейсом з Камеруну до Мальти, з Мальти - авіарейсом до м. Москва (РФ).

Згідно матеріалів справи, у позивача не залишилось близьких родичів на батьківщині.

10.02.1994 року позивач залізничним транспортом з м. Москва (РФ) дістався до м.Харкова (Україна). Державний кордон перетинув легально, на підставі національного паспорту № Z272812та службової візи № 65250. До м. Одеси заявник прибув залізничним транспортом 11.02.1994 року.

22.04.1994 року позивач звернувся до Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації.

Рішенням Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації від 15.07.1999 року ОСОБА_1 було відмовлено у наданні статусу біженця.

Не погодившись з рішенням Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації позивач звернувся зі скаргою до Приморського районного суду м. Одеси.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2001 року по справі № 2-81/2001 позивачу відмовлено у задоволенні скарги про визнання неправомірним рішення Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації від 15.07.1999 року про відмову у наданні статусу біженця та зобов'язанні надати статус біженця.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.07.2001 року по справі № 22-17962001 скаргу ОСОБА_8 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2001 року скасовано, а скаргу ОСОБА_8 на рішення Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації від 15.07.1999 року про відмову у наданні статусу біженця залишено без розгляду.

04.07.2004 року позивач повторно звернувся до управління Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграції від 30.12.2004 року № 717, за результатом розгляду особової справи № 04/61 ОСОБА_1 (ОСОБА_8) відмовлено в наданні статусу біженця.

Не погодившись з рішенням міграційного органу позивач звернувся з позовом до Малиновського районного суду м. Одеси.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.06.2006 року по справі № 2а-87/06 позов ОСОБА_8 задоволено: визнано протиправним рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 30.12.2004 року № 717; зобов'язано Державний комітет України у справах національностей та міграції надати ОСОБА_8 статус біженця в Україні.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2006 року по справі № 22-1348/2006 касаційну скаргу Державного комітету України у справах національностей та міграції задоволено; постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 16.06.2006 року скасовано, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_8 до Державного комітету України у справах національностей та міграції про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 30.12.2004 року № 717, яким йому було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні, не чинним з моменту його прийняття та зобов'язання Державного комітету України у справах національностей та міграції надати йому статус біженця в Україні - відмовлено.

24.09.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою № 230 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.10.2013 року наказом №104 виконуючого обов'язки начальника ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа 2013OD1968.

30 квітня 2015 року за результатами розгляду особової справи № 2013OD1968 громадянина Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок щодо відмови громадянину Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.10.2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 760-15 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону - відсутні.

07 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 394 від 03 вересня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС № 760-15 від 07.12.2015 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Під час звернення за захистом позивач надав до міграційного органу копію членського квитка № 000991, яку він отримав через Інтернет, про приналежність до політичної партії UDPS. Оригінал членського квитка, за словами заявника, було видано в 1991 році в секретаріаті партії та підписано президентом партії (арк 5 протоколу співбесіди від 06.10.2013 року). Окрім цього заявник надав до управління копію довідки SP/DN/UDPS/PK/055/94 Національного представника та члена Національної директорії партії UDPS від 02.04.1994 року стосовно підтвердження членства позивача в партії UDPS та видачі позивачу партійного квитка НОМЕР_1.

Тобто, вказані у вищенаведених документах дані щодо номера партквитка позивача не співпадають, що виклакає у суду обгрунтовані сумніви в справжності документів, копії яких надані до міграційного органу.

Крім того, під час співбесіди 06.10.2013 року позивач зазначив, що оригінал членського квитка загубив, але він може зв'язатися з керівництвом партії в м.Кіншаса для отримання по Інтернету дубліката.

Разом з тим, ані до міграційних органів під час процедури розгляду його заяв, починаючи з 1994 року, ані під час судового розгляду даної справи позивач оригінал партійного квитка та вищевказаної довідки не надав.

Також позивачем надано до міграційного органу фотокопію сторінки газети "ЕЛИМА" № 332 від 2 та 3 липня 1991 року, в якій розміщено оголошення про його розшук № 73/05/91, підписане Генеральним секретарем Національної гвардії країни громадянської належності позивача.

Слід зазначити, що у наданій позивачем довідці Національного секретаріата партії UDPS № SP/DN/UDPS/147/91 від 13.06.1991 року, яка адресована Національному секретарю з зовнішніх зносин у Бельгії щодо сприяння позивачу в наданні статусу політичного біженця, наявне посилання на оголошення у розшук ОСОБА_1, яке додається до даного листа. При цьому, додане оголошення у розшук надруковане, як зазначено вище, у газеті "ЕЛИМА" № 332 від 2 та 3 липня 1991 року, тобто двома тижнями пізніше, ніж складено довідку, в якій наявне посилання на це оголошення.

Дана обставина також викликає у суду обгрунтовані сумніви щодо справжності вказаних документів, наданих у копіях.

Як стверджує позивач, після організації маршу-протесту студентів в 1991 році, йому довелося покинути навчання та виїхати до м. Браззавіль (арк. 8 протоколу співбесіди від 06.10.2013 року). При цьому під час проведення інтерв'ю в 2004 році він зазначав, що під час підготовки виїзних документів він проживав у м. Кіншаса разом із батьками та навчався в університеті на медичному факультеті. Оформлення документів тривало один місяць. Дата видачі національного паспорту - 07.06.1993 року (протокол співбесіди від 08.07.2004 року).

Тобто, після оголошення позивача у розшук в липні 1991 року, переїзду до м.Браззавіль через небезпеку, позивач повертається до м.Кіншаса на місяць для оформлення документів та при цьому продовжує навчання на медичному факультеті. Крім того, оформивши документи для виїзду 07.06.1993 року, позивач ще протягом восьми місяців залишався в країні громадянського походження.

Дані обставини також викликають у суду обгрунтовані сумніви в правдоподібності тверджень позивача щодо його переслідувань на батьківщині.

До того ж, позивач, якого з липня 1991 року переслідує офіційна влада країни походження, безперешкодно отримує через два роки розшуку національний паспорт та ще через півроку легально та безперешкодно виїжджає з країни.

З огляду на викладене, повідомлену позивачем інформацію щодо загрози його життю на батьківщині через переслідування з боку влади суд вважає неправдивою.

Крім того, до потрапляння на територію України позивач перебував на території Камеруну, Мальти та Російської Федерації, проте за міжнародним захистом не звертався.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлені ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з абзацом 6 ч.1 ст. 6 цього Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Ця норма є імперативною.

Таким чином, у разі встановлення того факту, що особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, це є самостійною підставою для відмови цій особі у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, перебуваючи після виїзду з батьківщини у третій безпечній країні, зокрема, у Російській Федерації, яка приєдналася до Конвенції та Протоколу про статус біженців та має національне законодавство у сфері надання притулку, за захистом у РФ не звертався. Проїзд позивача через РФ не можна вважати транзитним, оскільки він прибув до м.Мосвки літаком, а до України вирушив залізничним транспортом.

Викладена обставина є підставою для відмови позивачу у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Крім того, позивач під час інтерв'ю 06.10.2013 року зазначив, що має намір виїхати до Франції або Канади, якщо в нього буде така можливість.

Під час судового розгляду справи позивач повідомив, що після прибуття в Україну надалі планував виїхати до Бельгії.

Зазначене свідчить про те, що позивач не тікав від небезпеки, а обирав більш привабливі умови для проживання.

Потрапивши до м.Харкова, позивач міг звернутися в м. Харкові до територіального органу ДМС, проте замість цього вирушив до м. Одеси та звернувся за захистом лише через два місяці після прибуття в Україну.

Суд не бере до уваги посилання позивача, на надану ним інформацію по країні походження станом на 2012 рік, оскільки дана інформація не є актуальною.

При цьому, суд враховує інформацію по країні походження, наведену відповідачем у своїх запереченнях на позов.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо дійти також висновку, що соціально-політична ситуація в ДР Конго наразі не є критичною та поступово поліпшується (доповідь Генерального секретаря комісії ООН по стабілізації в Демократичній Республіці Конго за 2014 рік). (http://www.refworld.org.ru/country...COD..531ef5ee4.0.html).

Також суд бере до уваги доповідь Верховного комісара ООН по справах біженців, з питань, що стосуються біженців, що повернулися, і переміщених осіб, і гуманітарних питань.

Станом на червень 2015 року, 40 держав підписали Кампальську конвенцію і ратифікували її (Конвенція Африканського союзу про захист внутрішньо переміщених осіб в Африці та надання їм допомоги). Демократична республіка Конго прийняла законопроект про внутрішньо переміщених осіб.

Також згідно Доповіді, країнами Африки, в які в 2014 році повернулися найбільше число біженців, була Демократична республіка Конго (25200), Малі (21000), Ангола (14300), Судан (13100), Кот-д'Івуар (12400) та Руанда (5800).

У східних районах Демократичної Республіки Конго програма розвитку Організації Об'єднаних Націй в експериментальному порядку застосувала в чотирьох громадах розроблений нею "підхід 3х6" з метою створити сприятливі умови для реінтеграції біженців за допомогою розширення можливостей самостійно заробляти на життя і підтримки соціальної згуртованості.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що ОСОБА_1 скористався вигаданою легендою щодо переслідувань, посилаючись на побоювання стати жертвою переслідувань за політичними ознаками, та фактично є економічним мігрантом.

Окрім того, як встановлено судом, постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2006 року по справі № 22-1348/2006 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця в Україні.

Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено, що висновок головного спеціаліста у справах біженців Управління у справах біженців та міграції був складений обґрунтовано на підставі матеріалів, які були зібрані відповідно до Закону. Посадова особа правомірно на підставі ст..10 Закону України "Про біженців" відмовила в наданні статусу біженця позивачу з тих підстав, що відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлені постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2006 року по справі № 22-1348/2006 обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Тому, оскільки підстави, на які посилається позивач для надання йому захисту в Україні, не змінилися, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що ані під час перебування на батьківщині, ані під час перебування поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Як зазначалося вище, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З урахуванням встановлених обставин суд також дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

При цьому суд враховує наведені вище положення абзацу 6 ч.1 ст. 6 Закону щодо умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення ДМС України від 26.10.2015 року № 760-15, яким позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_1 належить відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 69, 71, 72, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року № 760-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови виготовлено 06.04.2016 року.

Головуючий суддя В.В.Андрухів

Суддя О.Я. Бойко

Суддя Г.П. Самойлюк

у позові відмовлено.

06 квітня 2016 року.