Справа № 826/2007/16
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 березня 2016 року № 826/2007/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доУправління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області
простягнення компенсації за затримку розрахунку виплати компенсації за невикористану відпустку,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась з позовом до Управління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач) про стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку виплати компенсації за невикористану відпустку по рішенню суду з 23.07.2015р. по 09.02.2016р. складає 200 днів у розмірі 25 712грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили 23.07.2015р. визнано протиправною бездіяльність управління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області щодо несвоєчасності розрахунку зі ОСОБА_1 в частині виплати грошової компенсації за невикористані відпустки та зобов'язано управління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки по день фактичного розрахунку, тобто, з 24.02.2015р. по 13.03.2015р. Проте, вказане судове рішення не виконувалося відповідачем з 23.07.2015р. по 09.02.2016р., у зв'язку із чим, у позивача виникло право на відшкодування компенсації затримки розрахунку виплати такої компенсації.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечив посилаючись на те, що Управлінням державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015р. у справі №826/5469/15 було подано касаційну скаргу, а тому відсутні підстави для виплати компенсації за затримку розрахунку виплати компенсації за невикористану відпустку по рішенню суду з 23.07.2015р. по 09.02.2016р. у розмірі 25 712грн.

На підставі частини 4 ст. 122 КАС України суд прийшов до переконання про можливість подальшого розгляду даної справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015р. у справі №826/5469/15 за позовом ОСОБА_1 до Управління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області про зобов'язання вчинити певні дії, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2015р. скасовано та прийнято нову постанову, якої позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність управління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області щодо несвоєчасності розрахунку зі ОСОБА_1 в частині виплати грошової компенсації за невикористані відпустки та зобов'язано управління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки по день фактичного розрахунку, тобто, з 24.02.2015р. по 13.03.2015р. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Окружним адміністративним судом міста Києва від 06.08.2015р. видано виконавчий лист у справі №826/5469/15.

03 вересня 2015 року відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження №48591778 з виконання виконавчого листа від 06.08.2015р. виданого Окружним адміністративним судом міста Києва.

Судом встановлено, що Управлінням державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області вказане вище судове рішення від 23.07.2015р. не виконано.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" (далі Закон № 565).

Статтею 18 Закону № 565 передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114.

Однак, ВС України, крім іншого, зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Нормою спеціального законодавства, яка регулює спірні відносини є п. 17.1.1 Інструкції, відповідно до якого у разі звільнення зі служби грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу - до дня отримання (включно) органом або установою наказу про звільнення зі служби, але не більше ніж за п'ять діб з дня отримання наказу про звільнення.

Відповідно до пункту 17.5. Інструкції, особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби, за невикористані ними дні щорічної відпустки за всі попередні роки та невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація виходячи з грошового забезпечення (окладів за останніми штатними посадами, займаними перед звільненням, окладів за спеціальними званнями, а також щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру (надбавок, доплат) та премій (обчислених як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців), крім одноразових додаткових видів грошового забезпечення), яке зазначені особи отримували на день звільнення.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції ця Інструкція визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

У відповідності до п. 1.4 Інструкції, в її розумінні грошове забезпечення складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Крім того, виплата грошової компенсації за невикористані дні відпустки особам, які звільняються за власним бажанням, передбачена статтею 24 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР, до якого прямо відсилає п. 56 Положення, у відповідності до якого особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 14.10.2014 р. № 21-413а14, зазначивши, що преамбулою Закону № 504/96-ВР встановлено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до частини першої статті 24 вищезазначеного Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Зазначене положення дублюється у частині першій статті 83 КЗпП.

Водночас і приписи пункту 56 Положення (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), відповідно до статті 18 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", яким регламентуються порядок та умови проходження служби в міліції, порядок надання відпусток особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, незважаючи на їх техніко-юридичну недосконалість, суперечність викладення відповідають вищезазначеним актам законодавства, якими врегульовані спірні відносини.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014р. у справі №6-144ц13.

Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Вимогами ч. 5 ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як визначено постановою Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до Довідки-розрахунку для виплати грошової допомоги при звільненні майора внутрішньої служби ОСОБА_1 грошове утримання складалось:

- посадовий оклад - 950,00грн.;

- оклад за спеціальним званням - 125,00грн.;

- надбавка за вислугу років - 322,50грн.;

- за виконання особливо важливих завдань - 698,75грн.;

- за інформаційно - аналітичне забезпечення - 475,00грн.;

- вихідна допомога - 8999,38грн.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з абз 4 п. 2 Порядку якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за передні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не працював жодного робочого дня середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 порядку.

Відповідно до п. 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Оскільки Довідка-розрахунок видано станом відповідачем станом на 02.03.2015р., а грошове утримання нараховано в лютому 2015 року у розмірі 2571,25грн. то середньоденне грошове утримання (заробітна плата) складає 128,56грн. Судом встановлено, що за період з 23.07.2015р. по 09.02.2015р. було 200 робочих днів, отже за вказаний період позивачу належить до виплати 25 712,00грн.

Одночасно, суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що Управлінням державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області подано до Київського апеляційного адміністративного суду заяву про роз'яснення судового рішення у справі №826/5469/15, яка на його думку зупиняє виконання судового рішення.

Так, в силу приписів ч. 4 ст. 170 КАС України подання заяви про роз'яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Отже, вказана норма регламентує лише порядок перебігу строків. Пов'язаних з виконанням рішення, проте, жодним чином не звільняє від обов'язку його виконання.

Таким чином, факт подання заяви відповідачем про роз'яснення судового рішення не може виключати його вини в невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з Управління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку виплати компенсації за невикористану відпустку за період затримки виконання судового рішення з 23.07.2015р. по 09.02.2016р. у сумі 25 712,00грн. (двадцять п'яти тисяч сімсот дванадцять гривень).

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко