Справа № 522/15254/15-а
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 522/15254/15-а

Категорія: 10.2 Головуючий в 1 інстанції: Свячена Ю.Б.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Вербицької Н.В., Джабурія О.В.,

за участю секретаря Сємак О.В.

представника відповідача Крилова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

24.07.2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність щодо ненаправлення за належністю до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області встановлених документів та матеріалів для призначення йому пенсії за вислугу років; зобов`язання направити його матеріали особової справи за належністю до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області для призначення йому пенсії за вислугу років з грудня 2005 року у відповідності до п. «б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції, яка діяла на момент виникнення права на пенсію за вислугу років.

При цьому позивач посилається на те, що він з 05 серпня 1977 року по 16 лютого 1993 року проходив військову службу в Збройних Силах України на офіцерських посадах. Після звільнення з військової служби він працював на посадах: з 10 лютого 1993 року по 25 лютого 1994 року - заступника директора МП «Тану»; з 01 березня 1995 року по 20 червня 1995 року - сантехніка четвертої групи; з 24 жовтня 1995 року по 28 травня 2002 року - на різних посадах в ДСК «ЧМП». Починаючи з 2002 року він працював за межами України у складі екіпажів іноземних морських торгових суден, про що свідчать відповідні довідки компаній, які здійснювали працевлаштування. 14 лютого 2014 року він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з відповідними документами про призначення пенсії, та просив направити за належністю до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області вказані матеріали для призначення йому пенсії за вислугу років. Однак, особова справа позивача не була направлена до управління, що стало приводом для звернення до суду з даним позовом.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2015р. позов задоволений; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненаправлення за належністю до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області встановлених документів та матеріалів для призначення позивачу пенсії за вислугу років; зобов`язано Одеський обласний військовий комісаріат направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином підготовлені документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з грудня 2005 року у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла на момент виникнення у позивача права на пенсію за вислугу років.

Не погоджуючись з постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05 серпня 1977 року по 16 лютого 1993 року проходив військову службу в Збройних Силах України на офіцерських посадах, що підтверджується послужним списком та копією трудової книжки позивача.

Після звільнення з військової служби позивач працював на різних посадах, а саме: з 10 лютого 1993 року по 25 лютого 1994 року - на посаді заступника директора МП «Тану», з 01 березня 1995 року по 20 червня 1995 року на посаді сантехніка четвертої групи; з 24 жовтня 1995 року по 28 травня 2002 року - на різних посадах в ДСК «ЧМП».

Починаючи з 2002 року позивач працював за межами України у складі екіпажів іноземних морських торгових суден, про що свідчать відповідні довідки компаній, які здійснювали працевлаштування.

Пунктом 3 Постанови КМУ №637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що періоди роботи позивача після 28 травня 2002 року можуть бути підтверджені довідками компаній, які здійснювали працевлаштування позивача, а саме: довідкою Крюінгової агенції «Деле» Одеса Україна» від 12 серпня 2013 року, довідкою Крюінгової компанії «V.Ships» від 07 серпня 2013 року; довідкою Морської агенції «БСМ Крюінг Сервіс Центр Україна» від 11 вересня 2013 року.

Судовою колегію встановлено, що позивач у квітні 2014 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років. 03.09.2014р. відповідачем було направлено подання про призначення пенсії ОСОБА_1 .

Однак 16.09.2014р. вказане подання було повернуто листом Головно управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15.09.2014р. за № 9411/05, у зв`язку з відсутністю в поданих документах обчисленого страхового стажу позивача (тобто розрахунку страхового стажу), грошового атестату (розрахункової книжки), довідки про додаткові види грошового забезпечення.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.09.2014р. було повідомлено заявника про вказаний лист з управління Пенсійного фонду та запропоновано надати додаткові документи.

Після надходження від позивача додаткових документів, для вирішення питання щодо здійснення розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 , його особова справа разом із усіма необхідними документами 07.04.2015р. була направлена до фінансово-економічного управління командування Сухопутних військ Збройних Сил України для надання військовому комісаріату роз`яснення щодо того, які документи має право військовий комісаріат направити до Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області при відсутності розрахункової книжки, довідки про додаткові види грошового забезпечення та підтвердження страхового стажу.

Листом фінансово-економічного управління командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 14.05.2015р. було повідомлено військовий комісаріат, що відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позивач право на пенсію не має, в зв`язку з чим, підстав для складання розрахунку загального страхового стажу для призначення пенсії за вислугу років не має. /а.с.92-93/

Крім цього, на день звільнення з військової служби ОСОБА_1 не досяг 45-річного віку, тому права на призначення пенсії за вислугу років на підставі вимог пункту «б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» він не мав.

Редакція пункту "б" зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності інших обов`язкових умов.

Так, відповідно до пункту "б" зазначеної статті (в редакції, що діяла на час виникнення права на пенсію) право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт "б" цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 12 Закону країни « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування цього закону у часі, Верховний Суд України виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо [рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення N 5-рп/2002)].

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення N 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розумінні сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, які досягли 16-річного віку та не належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до статті 11 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють на території України, громадяни України, які постійно проживають або працюють за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, мають право на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Зазначені особи можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах відповідно до укладеного договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, відповідно до ст.10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є, зокрема, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, та є платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно ч. 5 ст. 10 вищевказаного Закону договором про добровільну участь може бути передбачена одноразова сплата особою єдиного внеску за попередні періоди, в яких особа не підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню (у тому числі за період з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2010 року). При цьому сума сплаченого єдиного внеску за кожен місяць такого періоду не може бути меншою за мінімальний страховий внесок та більшою за суму єдиного внеску, обчисленого виходячи з максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановлених на дату укладення договору

Судом першої інстанції також встановлено, що 30 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області договір №018 про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, згідно умов якого позивач оплатив одноразово єдиний внесок за загальнообов`язкове державне соціальне страхування за попередні періоди, а саме з 01 січня 2004 року по 30 листопада 2005 року.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки наявні умови пенсійного забезпечення позивача.

Таким чином, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального закону та вирішив справу по суті правильно, тому постанова суду першої інстанції в порядку ст.200 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Крусян

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія