Справа № 826/21946/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15 березня 2016 року 16 год. 40 хв. № 826/21946/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом позов товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (далі - позивач) до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_1 (далі - третя особа), про:

- скасування постанов, якими накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме постанов відповідача про відкриття виконавчого провадження №22517742 від 11 листопада 2010 року та про відкриття виконавчого провадження №26887146 від 03 червня 2011 року (далі - оскаржувані постанови) в частині накладення арешту на нерухоме майно: житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами під №11 (далі - житловий будинок) та земельною ділянкою, загальною площею 0,100 га, що розташовані за адресою: Чернівецька область, місто Чернівці, вулиця Ясенева, 11 (далі - нерухоме майно);

- зобов'язання відповідача прийняти постанови про зняття арешту з нерухомого майна - предмету іпотеки, що перебуває в іпотеці позивача на підставі іпотечного договору № 31098 від 21 листопада 2006 року.

В обґрунтування позову зазначено, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки арешт накладений на майно, яке є предметом іпотеки. Протиправними діями порушено права позивача як іпотекодержателя.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні, та до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), допущено ОСОБА_1 (далі - третя особа).

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах.

Представник відповідача у судові засідання не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином. При цьому, до суду через канцелярію надійшло письмове клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника, у якому також зазначено, що у вирішенні спору по суті відповідач покладається на розсуд суду.

Третя особа у судові засідання також не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи він, згідно з ч. 11 ст. 35 КАС України, повідомлений належним чином.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", як банком, та третьою особою, як позичальником, 21 листопада 1006 року укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті у сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 175000,00 доларів США, та сплатити проценти, в порядку і на умовах, визначених договором.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 21 листопада 2006 року між банком, як іпотекодержателем, та позичальником, як іпотекодавцем, укладено договір іпотеки №31098 (далі - договір іпотеки), за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку, які належать іпотекодавцю на праві власності.

Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М. за №4829. Крім того, вказаним нотаріусом накладено заборону відчуження житлового будинку (номер в реєстрі 4830) та земельної ділянки (номер в реєстрі 4831) до припинення договору іпотеки.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що інформація про накладення заборони внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна: обтяження житлового будинку, реєстраційний номер 4089153, дата реєстрації 21 листопада 2006 року, підстава обтяження: договір іпотеки; обтяження земельної ділянки, реєстраційний номер 4089252, дата реєстрації 21 листопада 2006 року, підстава обтяження: договір іпотеки.

В подальшому, а саме 13 лютого 2012 року між банком та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №2 (далі - договір факторингу), за умовами якого, банк зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти у розпорядження банку за плату та на умовах, визначених договором.

Згідно з договором факторингу, позивачу передано право вимоги за кредитним договором.

Крім того, 13 лютого 2012 року між банком, як цедентом, та позивачем, як цесіонарієм, укладено договір відступлення права вимог за договорами іпотек, за умовами якого у зв'язку з укладенням договору факторингу цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, у тому числі за договором іпотеки, укладеним між банком та третьою особою.

Договір відступлення прав вимоги посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. за №649-650.

Згідно з відомостями з Державного реєстру іпотек, 19 квітня 2012 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. зареєстровано обтяження житлового будинку (реєстраційний номер 4089333) та земельної ділянки (реєстраційний номер 6129220) на підставі договору відступлення прав вимоги.

Разом з тим, як з'ясовано у ході судового розгляду справи та підтверджується інформацію, яка міститься у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 11 листопада 2010 року накладено арешт на нерухоме майно, підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження від 11 листопада 2010 року ВП №22517742, реєстраційний номер обтяження 10477976.

Тобто, арешт на нерухоме майно відповідачем накладено після обтяження такого нерухомого майна згідно з договором іпотеки, інформація про що містилася у відповідному реєстрі.

В контексті викладеного суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 6, ч. 8 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку", нерухоме майно (нерухомість) - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об'єктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто, спрямована на те, щоб гарантувати іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором.

Згідно з ч.ч. 5, 6, 7 ст. 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

З аналізу викладених норм вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 09 квітня 2014 року у справі №6-13цс14.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог.

Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Отже, як вбачається з викладених норм, заявник, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим нормами Закону України "Про іпотеку", володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна.

Враховуючи викладені норми та обставини, суд приходить до висновку, що арешт на нерухоме майно, накладений після реєстрації обтяження такого майна на підставі договору іпотеки, накладений неправомірно, а тому постанова від 11 листопада 2010 року про відкриття виконавчого провадження ВП №22517742 в частині накладення арешту на нерухоме майно підлягає скасуванню. Крім того, відповідач зобов'язаний вчинити дії, спрямовані на звільнення з-під арешту такого майна.

При цьому, суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про накладення арешту на нерухоме майно шляхом прийняття відповідачем 03 червня 2011 року постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 26887146, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині скасування постанови від 03 червня 2011 року постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 26887146 не підлягають задоволенню.

Стосовно строку звернення позивача до суду з позовом суд зазначає, що вказаний строк позивачем пропущено з поважних причин, оскільки про накладення арешту на нерухоме майно шляхом прийняття оскаржуваної постанови позивач дізнався тільки у травні 2015 року під час звернення до нотаріусу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу викладених положень та обставин вбачається, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії є таким, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції від 11 листопада 2010 року про відкриття виконавчого провадження ВП №22517742 в частині накладення арешту на нерухоме майно: житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами під №11 та земельною ділянкою, загальною площею 0,100 га, що розташовані за адресою: Чернівецька область, місто Чернівці, вулиця Ясенева, 11.

3. Зобов'язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції вчинити дії, спрямовані на звільнення з-під арешту нерухомого майна: житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами під №11 та земельною ділянкою, загальною площею 0,100 га, що розташовані за адресою: Чернівецька область, місто Чернівці, вулиця Ясенева, 11, яке перебуває в іпотеці товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" () на підставі іпотечного договору від 21 листопада 2006 року №31098.

4. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

5. Присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" () частину здійсненого ним судового збору у розмірі 812,00 грн. (вісімсот дванадцять гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції ().

Копії постанови направити (вручити) сторонам та третій особі (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин