Справа № 804/14355/15
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 рокусправа № 804/14355/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О. Панченко О.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Губар Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон Пак» на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року у справі №804/14355/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон Пак» до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еталон Пак» (далі - ТОВ «Еталон Пак») 16 вресня 2015 року звернулося до суду з позовом до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - Дніпродзержинська ОДПІ), згідно з яким, просить суд:

- визнати нечинним податкове повідомлення-рішення № від 21 січня 2013 року частково в сумі 200684,61 грн.;

- визнати нечинним податкове повідомлення-рішення № від 21 січня 2013 року частково в сумі 41812 грн.;

- зобов'язати відповідача повернути позивачу з державного бюджету сплачену суму збільшеного податку на прибуток у розмірі 200684,61 грн.;

- зобов'язати відповідача збільшити позивачу суму від'ємного значення ПДВ в сумі 41812 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказані податкові повідомлення-рішення в зазначеній частині повинні бути скасовані, оскільки висновки відповідача, щодо нереальності господарських операцій позивача та інших порушень викладені у акті №237/1/22.2-07/36825967 від 21.01.2013 року (далі - акт перевірки) та на підставі яких було прийнято оскаржені рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що позивачем не спростовані висновки податкового органу за результатами проведеної перевірки, а відповідачем доведено правомірність та законність висновків зроблених в акті перевірки та обґрунтованість оскаржених податкових повідомлені-рішень.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами щодо реальності спірних господарських операцій позивача та відсутністю перевірки судом першої інстанції доводів відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представників відповідача які заперечували щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Еталон Пак» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2011 року по 30.09.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2011 року по 30.09.2012 року.

За результатами перевірки 21.01.2013 року складено акт №237/1/22.2-07/36825967 в якому зроблено висновок про допущені позивачем порушення, а саме:

- підпункту 14.1.13 пункту 14.1 статті 14, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1, підпункту 135.5.5 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.10 статті 137, пункту 138.1, пункту 138.2, пункту 138.4, підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 підпункту 138.10.1 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток всього на загальну суму 200926 грн., у тому числі, ІІ квартал 2011 року у сумі 35395 грн., ІV квартал 2011 року у сумі 165531 грн.;

- пункту 198.1, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200, пункту 201.1, пункту 201.4, пункту 201.10 статті 201 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість всього на загальну суму 299915 грн., у тому числі за вересень 2012 року у сумі 299915 грн.;

- пункту 198.1, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.2, пункту 200.4, пункту 200.6 статті 200, пункту 201.1, пункту 201.4, пункту 201.10 статті 201 ПК України, що призвело до зменшення від'ємного значення податку на додану вартість всього на загальну суму 141000 грн., у тому числі: червень 2011 року у сумі 13990 грн., грудень 2011 року у сумі 2 грн., березень 2012 року у сумі 41812 грн., липень 2012 року у сумі 93 грн., серпень 2012 року у сумі 85103 грн.;

- пункту 103.4, пункту 103.5, пункту 103.9, пункту 103.10 статті 103, пункту 152.8 статті 152, підпункту «й» пункту 160.1, пункту 160.5 статті 160 ПК України, ТОВ «Еталон Пак» не утримувало та не сплачувало до бюджету податок з доходу нерезидента на суму 6261,66 грн., в тому числі, за 3-й квартал 2011 року на суму 2099,57 грн., за 4-й квартал 2011 року на суму 4162,09 грн.;

- абзацу «г» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, в результаті чого донараховано податку на суму 667,50 грн. (т.1 а.с.65-156).

На підставі акта перевірки №237/1/22.2-07/36825967 за порушення позивачем підпункту 14.1.13 пункту 14.1 статті 14, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1, підпункту 135.5.5 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.10 статті 137, пункту 138.1, пункту 138.2, пункту 138.4, підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 підпункту 138.10.1 пункту 138.10 статті 138 ПК України відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2013 року, яким ТОВ «Еталон Пак» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 200926 грн., та за порушення позивачем пункту 198.1, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200, пункту 201.1, пункту 201.4, пункту 201.10 статті 201 ПК України податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2013 року, яким ТОВ «Еталон Пак» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 141000 грн. (т.1 а.с.12,13).

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.п. 138.8.1 ст.138 ПК України до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

Відповідно до пп. 139.1.9 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового періоду), визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач у межах своєї господарської діяльності у письмовій формі уклав з ТОВ «Етем - Альянс» договір постачання від 01 березня 2011 року №7 (т.1 а.с.26-27).

Відповідно до пункту 2 вищезазначеного договору загальна сума договору складає 900000 грн. в т.ч. ПДВ 20%. Ціна товару визначається в гривнях та вказана в специфікаціях (т.1 а.с.28-30).

Так, у специфікації №3 додатку №3 від 30.06.2011 року до договору постачання №7 від 01.03.2011 року зазначено найменування товару який є предметом договору - «полівінілхлорид пластифікований ущільнюючого матеріалу (пластизоль) Compound DAREX COV 53DF білий» у кількості 1000 кг. (т.1 а.с.31).

Як вбачається з протоколу розбіжностей до договіру поставки від 01 березня 2011 року №7, предметом цього договору є ущільнюючі матеріали в асортименті. Товар, асортимент, кількість, ціна якого вказана у специфікаціях.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що договір поставки є неукладеним, оскільки в ньому відсутні такі істотні умови як предмет та ціна, спростовуються зазначеними письмовими доказами наявними у матеріалах справи.

З врахуванням положень п.п. 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» реальність вчинення зазначеної господарської операції підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які підтверджують обставини поставки товару, та які згідно з актом перевірки досліджувались відповідачем, а саме видатковою накладною (т.1 а.с.33), товарно-транспортна накладною (т.1 а.с.34-35), банківськими виписками, карткою рахунку (т.1 а.с.37,40).

Обставини оприбуткування позивачем придбаного товару підтверджується відомостями по партіях товару та не заперечується податковим органом (т.1 а.с.41-44).

Придбання вказаного товару з метою використання в господарській діяльності підприємства підтверджується довідкою ЄДРПОУ, згідно з якою позивач займається виробництвом тари (інших готових металевих виробів), обробленням металів та нанесенням покриття на метали, холодним штампуванням та гнуттям, виробництвом сталевих бочок і подібних контейнерів тобто тими видами діяльності в яких використовується зазначений у договорі товар (т.1 а.с.63).

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність будь-яких підтверджень зберігання, перевезення та відвантаження заявленого позивачем товару є безпідставними, оскільки вони спростовуються доказами наявними в матеріалах справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що у видатковій накладній від 30.06.2011 року №48 відсутні відомості щодо особи, яка відповідальна за господарську операцію від покупця та продавця, відсутня довіреність на отримання товару, лише є підпис, у зв'язку чим не можливо ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, оскільки у видатковій накладній від 30.06.2011 року №48 зазначено особу, яка відповідала за відпуск товару - Візгалов А.О. (керівник ТОВ «Етем-Альянс») та те, що представник позивача, який отримав товар діяв на підставі довіреності, при цьому, як вбачається з товарно-транспортної накладної від 04.07.2011 року у графі «вантаж одержав» зазначено цього ж самого представника (т.1, а.с. 34-35).

Слід зазначити й те, що Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затвердженими Мінтрансом України від 14.10.1997 року №363 передбачається можливість не зазначати в товарно-транспортних накладних всіх найменувань вантажу, підготовленого для перевезення, а зазначити документ, в якому є відомості про вантаж. Таким документом в цьому випадку була видаткова накладна, в якій і зазначалася назва товару, його кількість та ціна. Відсутність на товарно-транспортній накладній розшифровки прізвища, ім'я та по-батькові осіб відповідальних за господарську операцію не може свідчити про безтоварність такої операції.

Слід зазначити, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків, у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, а Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, не є законодавчим документом з питань оподаткування та не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку валових витрат та податкового кредиту.

Щодо висновку суду першої інстанції про відсутність будь-яких договорів щодо залучення до перевезення автопідприємства, визначеного в товарно-транспортній накладній, оплати послуг за перевезення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Враховуючи те, що судом першої інстанції не досліджувалося питання щодо наявності чи відсутності у позивача договорів про залучення до перевезення автопідприємства, визначеного в товарно-транспортній накладній, оплати послуг за перевезення суд першої інстанції не мав підстав робити висновок про відсутність таких документів.

Взагалі в акті перевірки відсутність реальності вчинення господарської діяльності пов'язується податковим органом з обставинами діяльності контрагентів позивача, що є неприпустимим як за законодавством України так і за міжнародними нормами.

Зокрема, ст. 61 Конституції України закріплює принцип індивідуального характеру юридичної відповідальності особи.

Крім того, рішеннями Європейського Суду від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» та від 22.01.2009 «Булвес» АД проти Болгарії, які згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, вказано на те, що коли Держави-члени Конвенції володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань… Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Отже, виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

Також, враховуючи викладене, не є обґрунтованими доводи відповідача про отримання позивачем безповоротної фінансової допомоги, в наслідок безтоварності господарських операцій позивача з ТОВ «Етем - Альянс».

Крім того, в розумінні п. 137.10 ст. 137 ПК України суми безповоротної фінансової допомоги за безоплатно отримані товари (роботи, послуги) вважаються доходами на дату фактичного отримання платником податку товарів (робіт, послуг) або за датою надходження коштів на банківський рахунок чи в касу платника податку, якщо інше не передбачено цим розділом.

Підпунктом 14.1.13 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що безоплатно надані товари, роботи, послуги: а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів.

Тому правові підстави відносити суми коштів оплати за товар, що надходив від ТОВ «Етем - Альянс» до безповоротної фінансової допомоги відсутні.

Щодо обставин завищення позивачем витрат в розмірі 718651,80 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Перевіркою встановлено, що собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) за ІV квартал 2011 року складає 4 663 457 грн., ТОВ «Еталон Пэак» задекларовано показник у рядку 05.1.1 СВ Декларації «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» у сумі 5 282 108 грн. завищення становить (4563456 - 5282108 = (-) 718652 грн.

Таким чином відповідач дійшов висновку про те, що в порушення п.138.1, п.138.2, п. 138.4 пп.138.8.1 п. 138.8 ст.138 ПК України позивачем у декларації завищено витрати на суму 718651,80 грн.

Проте при складанні сум за жовтень, листопад, грудень 2011 року у додатку 1.12.1 до довідки про загальну інформацію щодо суб'єкта господарювання та результати його діяльності (рядок Дт 231 «основне виробництво» Кт 801 «сировина й матеріали») при визначені загальної суми за IV квартал 2011 року зазначено суму 2 320 131,95 грн. замість суми 3 038 783,75 грн. (різниця складає 718651,80 грн.. Враховуючи це, в рядку «Всього за даними бухобліку» Додатку 1.12.1 також вийшла невірна сума 3 320 816,20 грн., яка виникла в наслідок складання усіх сум, зазначених у стовбці «IV кварталу 2011 року» Додатку 1.12.1, замість дійсної суми за даними бухгалтерського обліку суми в розмірі 4 039 468,00 грн. Різниця між помилково визначеною сумою і вірною складає: 3320816,20 грн. - 4 039 468,00 грн. = -718 651,80 грн.

При цьому доказів в спростування вказаних доводів позивача про наявність помилки в розрахунку до акта перевірки та як наслідок наявності обставин визначення відповідачем, виходячи з цього помилкового розрахунку, розміру сум з яких він виходив визначаючи позивачу податкове зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 165290 грн. відповідачем суду надано не було.

Щодо доводів позивача про наявність у нього права на включення сум ПДВ до податкового кредиту у разі відсутності факту реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

В силу вимог абзацу першого пункту 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з абзацом дев'ятим цього ж пункту відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

У той же час абзацом одинадцятим пункту 201.10 статті 201 ПК України передбачено, що у разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Аналізовані законодавчі приписи свідчать на користь висновку про те, що обов'язкового умовою відповідності сформованого платником податкового кредиту критерію документальної підтвердженості є наявність виписаної постачальником податкової накладної, яка складена з дотриманням вимог пункту 201.1 статті 201 ПК України та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних. Втім подання платником заяви зі скаргою на постачальника з одночасним представленням первинних документів на підтвердження реальності виконання господарської операцій з придбання товарів, робіт, послуг надає право платникові на включення до податкового кредиту сум ПДВ й при порушенні постачальником порядку складення (реєстрації) податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав наведені вимоги Закону, подавши 19.04.2012 року до податкової декларації з ПДВ додаток № 8 «Заява про відмову постачальника надати податкову накладну» на суму 41811,70 грн. по податковим накладним, виписаним на адресу ТОВ «Еталон Пак» у лютому 2012 року, згідно з яким заповнено таблицю 2 «Заява про порушення продавцем порядку заповнення та/ або порядку реєстрації в ЄРПН». До заяви позивачем було додано дві податкові накладні, витяг із реєстру накладних, договір поставки №10533 від 01.06.2010 року, додаткову угоди до договору поставки від 30.12.2011 року, банківську виписку від 06.02.2012 року (т.1 а.с.51-52).

Слід зазначити, що у пункті 201.10 статті 201 ПК не наведено конкретного переліку документів, які подаються разом зі скаргою на постачальника. Розглядувана норма вимагає подання платником документів, які містять достатні відомості про зміст господарської операції та її учасників для підтвердження фактичного одержання платником податків-покупцем товарів (робіт, послуг) за задекларованими операціями.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи відповідачем не встановлено фактів, які б ставили під сумнів наявність господарських операцій між позивачем та ПАТ «Артеміський завод по обробці кольорових металів», не виявлено обставин, які б спростовували фактичне здійснення, чи товарність таких господарських операцій, не надано доказів, які би спростовували правильність документального оформлення операцій, за проведення яких позивачем сформований податковий кредит, не доведено відсутність товарів (робіт, послуг) чи відсутність об'єктивних можливостей поставки товарів (робіт, послуг) постачальниками на користь позивача.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції зробив висновок щодо протиправності податкового повідомлення-рішення № від 21 січня 2013 року частково на суму 200684,61 грн. та податкового повідомлення-рішення № від 21 січня 2013 року частково на суму 41812 грн. та необхідності їх скасування у цій частині.

Між тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що позовні вимоги ТОВ «Еталон Пак» полягають у визнанні нечинними податкових-рішень.

Способи захисту порушеного права встановлені статтями 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України. Деякі із встановлених способів захисту порушеного права носять обмежений характер і не можуть бути застосовані при виникненні будь-якого спору у сфері публічних правовідносин. Так, вимога про визнання нечинним акта може стосуватися лише нормативно-правового акта, а про визнання протиправним індивідуального акта.

Однак, враховуючи те, що адміністративний суд не зв'язаний підставою адміністративного позову, якщо під час розгляду адміністративної справи судом будуть встановлені обставини, які доводять порушення суб'єктом владних повноважень прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд, застосувавши принцип диспозитивності, зобов'язаний надати такий захист незалежно від правильності обґрунтування позивачем своїх позовних вимог.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не підлягають задоволенню інші вимоги позивача, а саме про зобов'язання відповідача збільшити позивачу суму від'ємного значення ПДВ в сумі 41812 грн., оскільки за відсутності рішення про скасування оскаржених податкових повідомлень-рішень вони є передчасними.

Так само не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача повернути позивачу з державного бюджету сплачену суму збільшеного податку на прибуток у розмірі 200684,61 грн., оскільки положеннями статті 200 ПК України визначено чіткий порядок повернення суми бюджетного відшкодування при цьому суд не має повноважень підміняти собою орган уповноважений на здійснення такої процедури.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову частково.

Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями 205, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон Пак» - задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року у справі №804/14355/15 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № від 21 січня 2013 року частково в сумі 200684,61 грн..

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № від 21 січня 2013 року частково в сумі 41812,00 грн.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлений 08 квітня 2016 року.

Головуючий В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко