Справа № 127/2-а-7364/11
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 квітня 2016 р. Справа № 127/2-а-7364/11

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни,

суддів: Вільчинського Олександра Ванадійовича,

Чернюк Алли Юріївни

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної інспекції України з контролю за цінами, Міністерства економічного розвитку та торгівлі України

про: визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2011 року до Замостянського районного суду м. Вінниці звернулась ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 12 грудня 1989 року по 23 вересня 2011 року працювала в Державній інспекції з контролю за цінами (безперервний стаж роботи складає 22 року), що підтверджується записами в її трудовій книжці. З метою отримання грошової винагороди за сумлінну безперервну працю в державних органах, позивач звернулась до Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області, однак, відповідач листом від 04.10.2011р. № ІЦ-01-14-2/1625 відмовив її у виплаті такої винагороди.

Позивач вважає дії відповідача щодо відмови у виплаті їй грошової винагороди протиправними, а тому звернулась до суду з даним адміністративним позовом, в прохальній частині якого просила:

визнати неправомірними дії Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області щодо відмови у виплаті грошової винагороди за безперервну роботу на посаді державного службовця понад 20 років, відповідно до статті 34 Закону України "Про державну службу";

зобов`язати Державну інспекцію з контролю за цінами у Вінницькій області виплатити її належну грошову винагороду за безперервну роботу на посаді державного службовця понад 20 років у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 24.11.2011р. в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, ОСОБА_2 звернулись з апеляційною скаргою до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

За результатами розгляду апеляційної скарги, Вінницьким апеляційним адміністративним судом 09.02.2012р. прийнято рішення, яким постанову Замостянського районного суду м. Вінниці від 24.11.2011р. скасовано. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Пізніше, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.11.2015р., постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 24.11.2011р. та Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09.02.2012р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В своїй ухвалі Вищий адміністративний суд України, обґрунтовуючи скасування рішень судів обох інстанцій, зазначив, що в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач звернулась до відповідача із заявою про виплату спірної допомоги у 2011 році і викладена у листі Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області від 04.10.2011р. відмова грунтується на тому, що протягом 2009-2011 років ні розрахунками, ні затвердженими для Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області кошторисами доходів та видатків не було передбачено коштів на її виплату.

В той же час, висновки судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог грунтуються на відсутності відповідних асигнувань лише у 2009-2010 роках.

Тобто, в порушення вимог статті 159 КАС України щодо законності та обгрунтованості судових рішень, судами належним чином не з`ясовано наявність у розрахунках, кошторисах доходів та видатків відповідача коштів на виплату спірної допомоги саме у 2011 році.

А тому, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, в ході якого необхідно дослідити кошторис доходів і видатків відповідача на 2011 рік, наявність коштів на виплату спірної допомоги та причини її невиплати позивачу.

Після надходження справи із суду касаційної інстанції, Вінницьким міським судом Вінницької області 19 листопада 2015 року постановлено ухвалу про прийняття адміністративної справи за позовом ОСОБА_2 до Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

В подальшому, 26 листопада 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято ухвалу про передачу вказаної адміністративної справи за підсудністю на розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.12.2015 року вказану адміністративну справу прийнято до провадження та призначено її до судового розгляду.

Усною ухвалою суду від 22.12.2015 року, із занесенням до журналу судового засідання, замінено первинного відповідача - Державну інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області, на Державну інспекцію України з контролю за цінами.

Ухвалою суду 21.03.2016 року до участі у справі залучено як другого відповідача - Міністерство економічного розвитку та торгівлі України.

Позивач в судове засідання не з`явилась, натомість подала до суду заяву від 04.04.2016р. (Вхід. № 6408) про розгляд справи без її участі в порядку письмового провадження.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився. 04.04.2016р. до суду надійшли клопотання (Вхід. № 6434) про розгляд справи за відсутності представника Держцінінспекції за наявними у справі матеріалами.

В матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача від 18.03.2016 № 100-40-12/130-16 (Вхід. № 55.37 від 23.03.2016) (т. 2 а.с. 43-48), в яких він просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державної інспекції України з контролю за цінами повністю відмовити.

У вказаних письмових запереченнях зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 № 346 "Про ліквідацію урядових органів" прийнято рішення щодо ліквідації урядових органів, зокрема Держцінінспекції.

В свою чергу, Державна інспекція України з контролю за цінами утворена відповідно до Указу Президента України від 19.01.2012 № 19 "Про Державну інспекцію України з контролю за цінами".

Відповідно до Положення про Державну інспекцію України з контролю за цінами, затвердженого Указом Президента України від 30.03.2012 № 236 "Питання реалізації державної політики з контролю за цінами", Державна інспекція України з контролю за цінами (Держцінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади.

Тобто, указами Президента України від 19.01.2012 № 19 та від 30.03.2012 № 236, а також іншими нормативно-правовими актами Держцінінспекція України не визначена правонаступником жодного органу.

Таким чином, законодавчими та нормативно-правовими актами України не було визначено передачу до центрального органу виконавчої влади -Держцінінспекції України прав та обов'язків ліквідованого урядового органу державного управління у складі Міністерства економіки України - Державної інспекції з контролю за цінами та її територіальних органів. А тому, на думку представника відповідача, Державна інспекція України з контролю за цінами не є належним відповідачем у даній справі.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час, дату та місце його проведення повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Суд, керуючись ч. 4 ст. 122, ч. 4, ч. 6 ст. 128 КАС України, вирішив здійснити розгляд справи, без участі представників сторін в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши інші докази, які є у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про державну службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) за сумлінну безперервну працю в державних органах, зразкове виконання трудових обов'язків державним службовцям видається грошова винагорода в розмірі та порядку, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядком видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків (затвердженим постановою КМ України від 24.02.2003р. №212), чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків видається особам, які пропрацювали безперервно на посадах державних службовців в одному або кількох органах державної влади не менше ніж 10 років. Безперервний стаж роботи в органах державної влади обчислюється на підставі записів у трудовій книжці та документів, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи.

Пунктом 3 даного Порядку визначено розміри грошової винагороди: від 10 до 15 років роботи - одна середньомісячна заробітна плата; від 15 до 20 років - дві, від 20 до 25 років - три, від 25 до 30 років - чотири, від 30 років і більше - п'ять, у межах асигнувань на оплату праці, передбачених у державному бюджеті для відповідних органів державної влади.

В ході розгляду справи судом встановлено, що з 12.12.1989р. по 23.09.2011р. позивач працювала в Державній інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області. Загальний берперервний стаж роботи в органах державної влади складає 22 роки.

28.09.2011р. позивач звернулась до Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області із заявою про виплату грошової винагороди за сумлінну та безперервну працю в органах державної влади.

Листом Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області від 04.10.2011р. № ІЦ-01-14-2/1625 позивача повідомлено, що протягом 2009-2011 років ні розрахунками, ні затвердженими для Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області кошторисами доходів та видатків не передбачалось виділення даних коштів для виплати грошової винагороди працівникам Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області відповідно до постанови КМ України від 24.02.2003р. №212 «Про затвердження Порядку видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків».

З урахуванням норм законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин та висновку, викладеного в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 04.11.2015р., в межах розгляду даної адміністративної справи суду необхідно встановити чи передбачались в кошторисі відповідача на 2011 рік бюджетні асигнування на виплату спірної грошової винагороди.

Так, на виконання вимог ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 11.01.2016р. Державним архівом Вінницької області надано кошторис доходів та видатків Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області на 2011 рік зі змінами та розрахунками.

Дослідивши вказаний кошторис, суд встановив, що у ньому не передбачались кошти для виплати спірної грошової винагороди.

При цьому, відповідачем вчинялись дії щодо включення до кошторису доходів та видатків на 2011 рік коштів для виплати грошової винагороди.

В матеріалах справи міститься додаток до розрахунку видатків на оплату праці на 2010 рік по Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області (т. 1 а.с. 19), зі змісту якого слідує, що Державна інспекція подавала для включення до бюджетних асигнувань на оплату праці на 2011 рік розрахунок із зазначенням суми коштів необхідних для виплати спірної грошової винагороди.

Однак, як вже зазначалось вище, вказана сума бюджетних асигнувань так і не була закладена в кошторис відповідача як видатки на оплату праці у 2011 році.

За вказаних обставин, оскільки кошторисом доходів та видатків на 2011 рік не передбачалось виділення коштів для виплати грошової винагороди працівникам Державної інспекції з контролю за цінами у Вінницькій області, відповідно до постанови КМ України від 24.02.2003р. №212 «Про затвердження Порядку видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків», суд приходить до висновку, що у відповідача не було підстав для її виплати.

А тому, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що під час прийняття постанови суд вирішує: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;4) чи належить задовольнити позовні вимоги або відмовити в їх задоволенні; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання постанови; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення адміністративного позову.

Таким чином, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам, встановленим у справі та не підтверджуються належними, достовірними та допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні за участю присутніх учасників процесу, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно статті 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Поліщук Ірина Миколаївна

Судді Вільчинський Олександр Ванадійович

Чернюк Алла Юріївна