Справа № 807/761/15
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Попка Я.С.
суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.
за участю секретаря судового засідання Мартинишина Р.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності неправомірною, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,-
У квітні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить визнати незаконним наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.03.2015 року №72 про виключення підполковника ОСОБА_1 зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 без повного розрахунку за нормами забезпечення; зобов`язати військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати наказ (по стройовій частині) від 26.03.2015 року №72 та видати новий наказ (по стройовій частині) військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 про виключення підполковника ОСОБА_1 із списків ІНФОРМАЦІЯ_1 після повного проведення з ним усіх належних розрахунків; зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк.
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.03.2015 року №72 про виключення підполковника ОСОБА_1 зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 без повного розрахунку за нормами забезпечення. Зобов`язано військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати наказ (по стройовій частині) від 26.03.2015 року №72 та видати новий наказ (по стройовій частині) військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 про виключення підполковника ОСОБА_1 із списків ІНФОРМАЦІЯ_1 після повного проведення з ним усіх належних розрахунків. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 подати звіт про виконання судового рішення до 20.11.2015 року.
Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. При цьому, виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише зі згоди такого військовослужбовця. Згідно рапорту від 26.03.2015 року позивач здав справи та посаду помічника військового комісара з правової роботи командування ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідач не надав суду доказів проведення необхідних розрахунків із позивачем та доказів щодо згоди позивача на виключення його зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків.

Суд першої інстанції звертає увагу на те, що позивачем не була використана щорічна основи відпустка за 2015 рік, та під час виключення із списків особового складу відповідачем не нарахована та не виплачена компенсація в силу ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Крім того, з огляду на те, що на момент призову позивача по мобілізації вислуга військової служби складала 29 років, то компенсацію за невикористану відпустку слід було виплатити за 45 календарних днів.

Суд першої інстанції вважає, безпідставними доводи відповідача з приводу рішення судів по справі 2а-1884/11 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості, якими у задоволенні позову відмовлено, з огляду на те, що ухвалою Верховного Суду України від 10.06.2014 року визначено, що розгляд вказаної справи не змінює і не припиняє рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.08.2007 року, яким зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити позивачу компенсацію за продовольчий пайок з врахуванням вартості продуктів за нормою № 1 продовольчого пайка у торгівельній мережі міста Ужгорода, та підлягає виконанню для повного захисту прав позивача.

Таким чином, позивача виключено зі списків особового складу до проведення з ним усіх необхідних розрахунків та без його згоди, що не відповідає вимогам Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, відповідно військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.03.2015 року №72 про виключення підполковника ОСОБА_1 зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її прийнятою з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм матеріального права, Закарпатський обласний військовий комісаріат оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт вказує на те, що позивачем на ім`я військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 подано рапорт про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який датований 09.01.2014 року. Даний рапорт зареєстровано у діловодстві Закарпатського ОВК за вх. № 116 від 09.01.2015 року. А відтак, із змісту самого рапорту неможливо встановити точну дату його написання та за якій рік необхідно здійснити вищезазначену виплату. Даний факт судом не був досліджений, а саме, не встановлено точну дату написання рапорту та за який рік необхідно здійснити виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Крім того, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік позивачу, відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 12.02.2015 року № 60 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2015 рік», повинна була бути здійснена лише в грудні 2015 року в межах залишків коштів за фондом грошового забезпечення. Також в своєму рапорті позивач не вказав жодної підстави та причини щодо виплати зазначеної допомоги як винятковий випадок, і в судовому засіданні це не було досліджено, а відтак у командування ІНФОРМАЦІЯ_1 були відсутні підстави для звернення до вищестоячого комадування за підпорядкованістю щодо розгляду рапорта позивача та видання відповідного наказу щодо виплати матеріальної допомоги.

Судом першої інстанції не було з`ясовано, чи взагалі видавався наказ щодо виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Апелянт стверджує, що реалізація вимог п.27 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року №1444 в частині отримання грошової компенсації за неотримане речове майно можлива лише з урахуванням вимог статті 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 р. №1459-ІІІ, а саме право на грошову компенсацію за недоотримане речове забезпечення мають лише «військовослужбовці Міністерства оборони України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців».

Крім того, позивач був призваний та проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у відповідності до Указу Президента України від «Про часткову мобілізацію» та на нього поширювалися вимоги п.20 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вислуга військової служби позивача складала 29 років, і відповідно до вимог п.1 ст.10-1 тривалість його щорічної основної відпустки становила 45 календарних днів. На момент звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 за кожний повний місяць служби позивач мав право на 8 днів щорічної основної відпустки. Відтак, відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 по стройовій частині від 26.03.2015 року № 72, йому була виплачена грошова компенсація за невикористані 8 днів щорічної основної відпустки за 2015 рік.

Також, апелянт стверджує, що кошторисом витрат ІНФОРМАЦІЯ_3 не передбачені бюджетні призначення на виплату грошової компенсації замість продовольчого пайка.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , підполковник запасу, проходив військову службу на офіцерських посадах у Збройних Силах України в період з 1985 по 2010 роки.

У відповідності до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» був призваний на військову службу та проходив її у Закарпатському обласному військовому комісаріаті з 19.03.2014 року по 26.03.2015 року.

Згідно витягу із Наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовій частині) від 19.03.2014 року №49 позивача, відповідно до мобілізаційного плану, зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та на всі види забезпечення. ОСОБА_1 приступив до виконання службових обовязків за посадою помічник військового комісара з правової роботи Закарпатського обласного військового комісаріату.

Відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №15/2015 від 14.01.2015 року та відповідно до наказу першого заступника начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 20.03.2015 року №78 ОСОБА_1 був звільнений в запас та виключений зі списків особового складу військової установи.

26 березня 2015 року наказом (по стройовій частині) військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №72 ОСОБА_1 , помічника військового комісара з правової роботи ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 вважати таким, що справи та посаду здав, направити для зарахування на військовий облік Ужгородського об`єднаного міського військового комісаріату Закарпатської області. З 26 березня 2015 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу Закарпатського обласного військового комісаріату.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Згідно п.«б» ч.2 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на підставах, передбачених частиною шостою цієї статті.

Пунктом «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення, військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

При звільненні з військової служби на військовослужбовця оформляється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) в обов`язковому порядку надає висновок щодо доцільності проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України на визначених ним посадах. Ця характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Тобто, виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. При цьому, виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише зі згоди такого військовослужбовця.

Щодо вимог позивача в частині нарахування та виплати грошової компенсації за речове майно та замість продовольчого пайка суд апеляційної інстанції зазначає:

Встановлено, що 30 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 з проханням надати інформацію про складові грошового забезпечення, виплачені йому при виключенні зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та повідомити про те, чи була йому нарахована та виплачена компенсація за неотримане речове забезпечення під час проходження військової служби та продовольче забезпечення згідно із поданим рапортом від 27 лютого 2015 року із копією постанови Ужгородського міськрайонного суду від 02.08.2007 року у справі №2п-3524/07.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-Х11 від 20.12.1991 року військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Однак, статтею 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» №1459-ІІІ від 17.02.2000 року дію ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зупинено в частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобовязаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» №328-V статтю 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції, а також доповнено новою статтею 9-1.

Тобто, згідно з проведеними змінами та доповненнями продовольче та речове забезпечення військовослужбовців стало визначатися ст.9-1 Закону №2011-ХІІ.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст.9-1 вказаного Закону, військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

При цьому слід зазначити, що положення ч.2 ст.9-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, однак вони не поширюються на військовослужбовців, які були призвані за частковою мобілізацією.

ОСОБА_1 , як військовослужбовець, призваний на військову службу за частковою мобілізацією і діючим законодавством не передбачено його право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, в зв`язку з чим, на думку суду апеляційної інстанції, вимога про стягнення з відповідача на його користь суми компенсації за неотримане речове майно задоволенню не підлягає.

Вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь компенсації замість продовольчого пайка задоволенню також не підлягає, з огляду на наступне.

У Збройних Силах України забезпечення харчуванням військовослужбовців та інших категорій за встановленими нормами здійснюється за рахунок держави.

Відповідно до п.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Вказаною нормою Закону не передбачено право військовослужбовців на отримання грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення.

Статтею 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» №1459-111 від 17.02.2000 року, який набрав чинності 11 березня 2000 року, зупинено дію ч. 2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині видачі військовослужбовцям продовольчих пайків або грошової компенсації замість них.

29.03.2002 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації», якою затверджено нові норми харчування військовослужбовців, однак положення вказаної Постанови також не передбачають права військовослужбовців на компенсацію за неотримане продовольче забезпечення.

Відповідно до пункту 2.3. Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 року № 402, у Збройних Силах України забезпечення харчуванням військовослужбовців та інших категорій за встановленими нормами здійснюється за рахунок держави. Уточнення вартості норм харчування проводиться Головним продовольчим управлінням, виходячи із середніх діючих цін на продукти харчування, і доводиться ним до військ (сил) не частіше одного разу на квартал. Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.

Отже, вказаним Положенням передбачено право на отримання грошової компенсації за продовольче забезпечення виключно військовослужбовцям.

ОСОБА_1 , відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №15/2015 від 14.01.2015 року та відповідно до наказу першого заступника начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 20.03.2015 року №78, був звільнений в запас та з 26 березня 2015 року виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов подано до суду 27 квітня 2015 року.

Тобто, на час звернення до суду щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, позивач був звільнений з військової служби, тобто не мав статусу військовослужбовця.

Крім того встановлено, що ОСОБА_1 , як військовослужбовець, був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією, проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешкав за місцем проживання та харчувався самостійно.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до висновку, що на момент звернення позивача щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, як Закон №2011-ХІІ від 20.12.1991, так і Постанова Кабміну України №426, не передбачали такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 2.3. Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 року № 402, не підлягає застосуванню, оскільки стосується тільки військовослужбовців, а не осіб звільнених з військової служби.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2013 року (№ 21-38а13), постанові від 31 березня 2015 року (№21-79а15), в якій Верховним Судом України було висловлено позицію, що відсутність у Закон №2011-ХІІ відповідного права військовослужбовців є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь компенсації за неотримані норми харчування також задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача, які полягають у не розгляді та не вирішенні рапорту про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

відповідності до вимог наказу Міністра оборони України від 12.02.2015 р. №60 «Про бюджетну політику на 2015 рік» військовослужбовець отримує матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань на підставі рапорту з додаванням до нього виправдних документів причини виплати. Рапорт військовослужбовця направляється на розгляд відповідної комісії. Після позитивного розгляду рапорту рішення про виплату затверджується протоколом відповідної комісії, витяг з якого направляється до ІНФОРМАЦІЯ_3 та є підставою для видання наказу про виплату матеріальної допомоги військовослужбовцю. Наказ видається за штатним місцем служби військовослужбовця.

Пунктом 10 даного наказу визначено, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати в розмірі, що не перевищує розмір місячного грошового забезпечення військовослужбовця. Видання наказів і виплату матеріальної допомоги здійснювати в грудні 2015 року в межах залишків коштів за фондом грошового забезпечення, наявних після здійснення виплат, та в порядку, передбаченому пунктом 7 цього наказу.

У виняткових випадках (крім випадків зазначених в абзаці четвертому цього пункту) видання наказів і виплату матеріальної допомоги протягом року здійснювати за умови наявності вільного фінансового ресурсу в межах затвердженого на рік фонду грошового забезпечення після розгляду заяв військовослужбовців, поданих за підпорядкованістю, та прийняття за ними рішень першим заступником Міністра оборони України, заступником Міністра оборони України - керівником апарату, начальником Генерального штабу Головнокомандувачем Збройних сил України, командувачами видів Збройних сил України.

Встановлено, що ОСОБА_1 подав на ім`я військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 рапорт щодо виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, датований 9 січня 2014 року.

Тобто, із змісту рапорту неможливо встановити точну дату його написання та за якій рік необхідно здійснити вищезазначену виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань. У поданому рапорті ОСОБА_1 не вказав жодної підстави та причини щодо виплати зазначеної допомоги.

Крім того, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік позивачу відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 12.02.2015 року № 60 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2015 рік» повинна була бути здійснена лише в грудні 2015 року в межах залишків коштів за фондом грошового забезпечення.

Встановлено також, що військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 не видавалось жодного наказу щодо виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Суд апеляційної інстанції зазначає також, що положення розділу 33 наказу Міністра оборони України від 11.04.2008 року № 260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам» та пункту 10 наказу Міністра оборони України від 12.02.2015 року № 60 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2015 рік» регулюють порядок виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби (позивач звільнений з військової служби наказом першого заступника начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних сил України від 20.03.2015 року № 78).

У зв`язку з наведеним вимога позивача про визнання протиправними дій відповідача, які полягають у не розгляді та не вирішенні рапорту про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік також задоволенню не підлягає

Щодо позовної вимоги про виплату компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік тривалістю 45 календарних днів суд апеляційної інстанції зазначає:

Встановлено, що позивач був призваний та проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у відповідності до Указу Президента України від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію» та на нього поширювалися вимоги п.20 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до вимог п.1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів, від 10 до 15 років 35 календарних днів; від 15 до 20 років 40 календарних днів; понад 20 календарних років 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Згідно з п.14 ст.10-1 даного закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення.

Вислуга військової служби ОСОБА_1 складала 29 років, і відповідно до вимог п. 1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» тривалість його щорічної основної відпустки становила 45 календарних днів. На момент звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 за кожний повний місяць служби позивач мав право на 8 днів щорічної основної відпустки. Відтак відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 по стройовій частині від 26.03.2015 року № 72 йому була виплачена грошова компенсація за невикористані 8 днів щорічної основної відпустки за 2015 рік.

У зв`язку з наведеним позовні вимоги в частині виплати компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік тривалістю 45 календарних днів також не підлягають до задоволення.

З врахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає рішення суду першої інстанції незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального права, в зв`язку з чим його слід скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197, 198, ч. 4 ст. 202, ст.ст. 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року у справі №807/761/15 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задовленні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності неправомірною, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник

Повний текст постанови виготовлено та підписано 12.04.2016 року.