Справа № 815/6623/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6623/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

судді Аракелян М.М.

судді Стеценка О.О.

при секретарі Рижук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання повторно розглянути заяву, за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання повторно розглянути заяву, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до суду з адміністративними позовами до Державної міграційної служби України про визнання рішень ДМС України від 12.08.2015 року № 491-15 та від 30.07.2015 року № 426-15, відповідно, про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, протиправними та їх скасування, зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 21.12.2015 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_4 об'єднані в одне провадження, оскільки вказані особи є подружжям.

В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що у 2014 року вони разом приїхали в Україну, оскільки бігли від переслідувань в Афганістані. ІНФОРМАЦІЯ_17 року у позивачів народився син ОСОБА_6. За резульатами звернень до міграційної служби з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивачам було відмовлено. На думку позивачів, вони є біженцями, оскільки вони не є громадянами України та мають обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань, не можуть користуватися захистом своєї країни та не можуть повертатися до Афганістану внаслідок зазначених побоювань. Також позивачі повідомили, що при попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, їм не був запропонований ані захисник, ані перекладач. Обгрунтовуючи свої побоювання стати жертвою в країні походження, позивачі посилаються на грубі порушення угрупуванням "Талібан" прав жінок в Афганістані та наводять відповідні приклади нелюдського поводження. Крім того, посилаючись на інформацію по країні походження, позивачі зазначають, що у жовтні 2015 року бойовики Талібану захопили 300-тисячне місто Кундуз, та, у зв'язку з поведінкою талібів, яка виходить "за межі ісламу та людяності", біженці з Кундуза на даний час проживають в м. Кабул. Позивачі зазначають, що у висновках про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не надано оцінки вищевказаним фактам поводження з жінками в Афганістані та не зазначено, в чому саме історія переслідувань не відповідає критеріям, та які саме суперечності є в отриманій від позивачів інформації. Таким чином, позивачі вважають, що оскаржувані рішення не відповідають вимогам ч.3 ст.2 КАС України, а тому є неправомірними та підлягають скасуванню.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративних позовах.

Щодо переслідувань особисто, позивач - ОСОБА_1 пояснив, що він був директором будівельної фірми Рахман Расулі, яка займалася будівництвом мечеті та доріг та фінансувалась іноземними організаціями. Під час роботи директором, позивачу по телефону почали надходити погрози з боку талібів, які вимагали від нього постачання зброї або надання коштів. Також вони наголошували на тому, що дружина позивача раніше працювала в міжнародній організації. Через погрози талібів, які дзвонили позивачу 2-3 рази, довелося закрити фірму та сховатись.

Також, позивачка - ОСОБА_4 пояснила, що працювала на іноземну фірму «GTZ» поки таліби не почали погрожувати їй по телефону, оскільки жінки не повинні працювати, після чого позивачка змушена була звільнитись та ховатись від талібів вдома.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовів, вважаючи їх необґрунтованими, та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, мотивовуючи тим, що під час розгляду заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачами інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів їхньої сім'ї за політичними, релігійними чи іншими ознаками. На підставі проведеного аналізу інформації по країні походження позивачів не можливо достовірно підтвердити наявність будь-яких переслідувань позивачів з боку представників радикального руху "Талібан" або інших державних чи недержавних агентів, тому відповідач вважає, що вказаний елемент клопотання в такому випадку є необґрунтованим. Також відповідач зазначає, що позивачі, перебуваючи в третій безпечній країні, а саме - РФ, протягом десяти днів, за міжнародним захистом не звертались, мотивовуючи це тим, що на той час в них не було проблем. Таким чином, відповідач вважає, що виїзд позивачів з країни походження зумовлений пошуком кращого життя в інших країнах, а тому оскаржувані рішення приймались з урахуванням та дослідженням усіх обставин.

Заслухавши пояснення позивачів та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Афганістану, уродженцем провінції Кундуз. За національністю таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - дарі. Одружений на громадянці Афганістану ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою має дитину - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 має середню освіту, яку здобув у ліцеї "Шерхан" в період з 1993 по 2007 року у м. Кундуз (Афганістан). До моменту виїзду з країни походження позивач працював касиром у ресторані батька в м. Кундуз до 2012 року, потім директором будівельної фірми "Рахман Расулі" в м. Кундуз з 2012 по 2013 рік.

Позивач не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій. В країні громадянського походження в м. Кундуз залишились проживати близькі родичі позивача, а саме: батько - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5, мати - ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_6, брат - ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_8, сестра - ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_9, сестра - ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_10, сестра - ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_11, сестра - ОСОБА_24 ІНФОРМАЦІЯ_12

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянкою Афганістану, уродженкою провінції Кундуз. За національністю узбечка, за віросповіданням - мусульманка-суніт. Рідна мова - дарі. Також володіє такими мовами: англійська, пушту, урду, узбецька. Одружена на громадянині Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою має дитину - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 має вищу освіту, яку здобула в Афганістані в м.Кундуз. В період з 1996 року по 2008 рік навчалась в ліцеї "Бібі Аіша Сідіка", з 2008 по 2010 року навчалась в технічному професійному училещі за спеціальністю - бізнес "Маслакі Тижорат". В 2012 закінчила Інститут адміністрування та бухгалтерської справи. До моменту виїзду з країни походження позивачка працювала радіооператором у німецькій компанії "GTZ".

Позивачка не була членом жодних політичних, молодіжних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій. В країні громадянського походження в м. Кундуз залишились проживати близькі родичі позивачки, а саме: батько - ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_13, мати -ОСОБА_25 ІНФОРМАЦІЯ_14, брат - ОСОБА_22 ІНФОРМАЦІЯ_15, брат - ОСОБА_23 ІНФОРМАЦІЯ_16, брат - ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_10

24.07.2014 року позивач - ОСОБА_1 разом з дружиною - ОСОБА_4 покинули Афганістан авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ), з м. Дубаї (ОАЕ) - м. Москва (Російська Федерація).

04.08.2014 року з м. Москва (РФ) до м. Київ (Україна) позивачі потрапили на автотранспортом нелегально, після чого з м. Київ позивачі вирушили до м. Одеса.

10.09.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою № 200 про надання захисту в Україні.

30.09.2014 року наказом №182 першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа 2014OD0211.

30 квітня 2015 року за результатами розгляду особової справи 2014OD0211 громадянина Афганістану ОСОБА_1 Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок щодо відмови громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12 серпня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 491-15 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

29 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 394 від 03 вересня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС № 491-15 від 12 серпня 2015 року.

Також суд встановив, що 04.09.2014 року ОСОБА_4 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою № 196 про надання захисту в Україні.

28.10.2014 року наказом №200 першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянинки Афганістану ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа 2014OD0212.

05 травня 2015 року за результатами розгляду особової справи 2014OD0212 громадянки Афганістану ОСОБА_4 Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок щодо відмови громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30 липня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 426-15 ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

29 жовтня 2015 року ОСОБА_4 отримала повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 345 від 21 серпня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС № 426-15 від 30 липня 2015 року.

29 жовтня 2015 року ОСОБА_4 отримала повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 345 від 21 серпня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС № 426-15 від 30 липня 2015 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачами, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивачів.

Як зазначив позивач - ОСОБА_1, він отримав від талібів три дзвінки з погрозами та вимогою купити їм зброю або надати гроші, після чого позивач був вимушений припинити діяльність своєї фірми та протягом 4-5 місяців переховуватись вдома.

Також, під час телефонної розмови таліби наголошували на тому, що його дружина в минулому працювала в міжнародній організації.

Суд вважає дані твердження позивача необґрунтованими, оскільки позивач особисто з талібами жодного разу навіть не зустрічався та, як він сам пояснив, жодних переслідувань не зазнав.

Також суд не бере до уваги твердження позивача ОСОБА_1 про те, що після закриття фірми він 4-5 місяців проживав у будинку у м. Кундуз та нікуди не виходив, оскільки не міг вільно пересуватися по своєму району, з огляду на наступні обставини.

Згідно протоколу співбесіди від 30.09.2014 року, позивач сам оформляв візу у консульському відділі РФ в Афганістані в м. Кундуз, після цього особисто зустрівся з посередником, який забрав у позивача національний паспорт та видав йому запрошення до РФ. Далі позивач на власному автомобілі з м. Кундуз спрямував до м. Мазарі Шаріф, яке знаходиться на відстані 400 км від м. Кундуз.

Крім того, у 2013 році на весіллі позивача та позивачки, яке справлялося у м. Кундуз, були присутні близько 800 осіб.

З огляду на наведену позивачем вище інформацію, суд вважає неправдоподібними твердження позивача, ща він переховувався вдома від талібів протягом 4-5 місяців і нікуди не виходив.

Також, суд звертає увагу, що позивач плутається у своїх поясненнях, а саме: у протоколі співбесіди від 30.09.2014 року позивач зазначає, що візу оформляв у м. Кундуз у консульському відділі РФ в Афганістані, при цьому під час тієї ж співбесіди позивач зазначив, що до консульського відділу РФ в Афганістані поїхав до м. Мазарі-Шаріф, оскільки в м. Кундуз консульства не має.

Як зазначив позивач під час проведення співбесіди, після другого та третього дзвінка, коли таліби почали говорити про його дружину, він зрозумів, що його життю загрожує небезпека. Позивач стверджував, що погрози на його адресу надходили вже півтора роки, при цьому він навіть не здійснив спроби виїхати з м. Кундуз до іншого регіону Афганістану.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач протягом щонайменше півтора року перебував в країні походження, не зазнаючи переслідувань.

Позивачка вказує, що вона, як і її чоловік, зазнала переслідувань від радикального угрупування "Талібан" лише в телефонному режимі.

Також неправдоподібними суд вважає її пояснення стосовно того, що з 2010 року вона з дому не виходила через відповідні побоювання, оскільки у 2012 році позивачка закінчила вищий навчальний заклад, тобто до 2012 року вона відвідувала заклад освіти.

У протоколі співбесіди позивача зазначено, що в 2012 році він відкрив свою будівельну фірму, тобто погрози від талібів почали поступати не раніше ніж у 2012 році проте, згідно протоколу співбесіди з позивачкою, вона звільнилась з німецької фірми 31.12.2010 року і після цього їй не погрожували. Тобто таліби, погрожуючи позивачу з 2012 року, нагадували йому, що його дружина працювала два роки тому у міжнародній організації, що на думку суду, виглядає вочевидь неправдоподібно.

Крім викладених обставин, суд звертає увагу, що усі найближчі родичі обох позивачів залишились проживати в Афганістані у м. Кундуз, та, як зазначено позивачами під час проведення з ними співбесід, жодному з рідних позивачів погроз не надходило.

Вищенаведені твердження позивача під час анкетування, співбесіди, у судовому засіданні мають вочевидь суперечливий характер, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у їх правдивості.

Тому повідомлену позивачами інформацію щодо загрози їх життю на батьківщині через переслідування представниками радикального угрупування "Талібан" суд вважає неправдивою.

Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що у жовтні 2015 року бойовики Талібану захопили 300-тисячне місто Кундуз, та, у зв'язку з поведінкою талібів, яка виходить "за межі ісламу та людяності", оскільки, як зазначає сам позивач у своєму позові, біженці з Кундуза на даний час проживають в м. Кабул, тобто наявна можливість переміщення всередині країни до інших безпечних міст.

Також суд вважає безпідставним твердження позивачів, що всупереч вимог ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" їм при попередньому зверненні не було надано захисника та перекладача, оскільки зазначеною нормою закону передбачено, що адвокат приймає участь у попередньому розгляді заяви за бажанням заявника, проте з матеріалів справи не вбачається, що позивачі висловили таке бажання.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні докази того, що при попередньому розгляді заяв позивачів міграційним органом було забезпечено позивачів перекладачем з мови дарі на українську - ОСОБА_26, яка також приймала участь у судовому розгляді даної справи.

Суд також звертає увагу, що позивачі до прибуття в Україну знаходились в РФ десять діб, однак за міжнародним захистом до органів міграційної служби не зверталися.

При цьому, під час анкетування позивач зазначив, що знаходився на території РФ шість годин, однак під час проведення співбесіди 30.09.2014 року позивач стверджував, що знаходився в РФ десять днів.

На запитання працівника міграційного органу позивач відповів, що за міжнародним захистом на території РФ він не звертався, оскільки на той час в них не було проблем. У суді позивач вказав, що на момент перебування в РФ він ще не визначився, де планує проживати.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлені ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з абзацом 6 ч.1 ст. 6 цього Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Ця норма є імперативною.

Таким чином, у разі встановлення того факту, що особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, це є самостійною підставою для відмови цій особі у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Жодного обґрунтованого доводу стосовно того, що замість звернення до міграційних органів Росії з заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, під час легального перебування в цій країні позивачі обрали спробу отримати статус біженців або осіб, які потребують додаткового захисту після нелегального в'їзду до України - позивачі не представили.

Зазначене свідчить про те, що позивачі не тікали від небезпеки, а обирали більш привабливі умови для проживання.

Крім того, потрапивши до Києва, позивачі могли звернутися в м. Києві до територіального органу ДМС, проте замість цього вирушили до м. Одеса.

Під час проведення співбесіди, позивач розповів, що не звернувся за захистом в Києві, оскільки знав, що в Одесі є робота та можливо працевлаштуватись на промисловий ринок " 7 км", що підтверджує, що позивачі прибули до України не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках кращого життя.

Як вже встановлено судом, позивачі потрапили на територію України 04.08.2014 року, проте звернулися за захистом лише 04.09.2014 року та 10.09.2014 року, тобто через один місяць після потрапляння на територію України, чим порушили вимоги ч.2 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Суд встановив, що як під час розгляду відповідачем заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і в ході судового розгляду справи, позивачами надавалася інформація, що носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Крім того посилання позивачів, що відповідачем не надано оцінки фактів поводження з жінками в Афганістані суд не бере до уваги, оскільки, самі позивачі наводять приклади нелюдського поводження з жінками, які мали місце у 1995-1997 роках, при цьому звернулись за захистом в Україні в 2014 року, тобто надана позивачами інформація не є актуальною.

При цьому, суд враховує інформацію по країні походження, наведену відповідачем у своїх запереченнях на позов.

Важливим є той факт, що правоохоронні органи Афганістану проводять регулярні операції з виявлення та знищення бойовиків терористичного угрупування "Талібан", в тому числі на території постійного проживання позивачів - в провінції Кундуз (http://afghanistan.ru/doc/96270.html).

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 скористалися вигаданою легендою щодо переслідувань, посилаючись на побоювання стати жертвами переслідувань за політичними ознаками.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що ані під час перебування на батьківщині, ані під час перебування поза межами країни своєї громадянської належності позивачі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Як зазначалося вище, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З урахуванням встановлених обставин суд також дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивачів в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

При цьому суд враховує наведені вище положення абзацу 6 ч.1 ст. 6 Закону щодо умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржувані рішення ДМС України від 12.08.2015 року № 491-15, яким позивачу ОСОБА_1 та від 30.07.2015 року № 426-15, яким позиваці ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - є законним та обгрунтованим, а тому в позовах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належить відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 12.08.2015 року № 491-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 30.07.2015 року № 426-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлено 04.04.2016 року.

Головуючий суддя В.В.Андрухів

Суддя М.М. Аракелян

Суддя О.О. Стеценко

у задоволенні позовів відмовлено.

04 квітня 2016 року.