Справа № 826/25831/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

07 квітня 2016 року № 826/25831/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до державної податкової інспекції у Подільському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.10.2015 №2211-17,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до державної податкової інспекції у Подільському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.10.2015 №2211-17.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договором оренди земельної ділянки від 17.11.2010, укладеним між позивачем та Київською міською радою, чітко визначено розмір орендної плати, який, за твердженням позивача, складає менше суму, ніж визначена в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні. Крім того, позивачем наголошено, що до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення контролюючим органом не надано жодного розрахунку, з якого б вбачалося, яким чином сформовано суму грошового зобов'язання.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних у контролюючого органу повноважень, виходячи з порядку розрахунку плати за землю (орендну плату), встановленого положеннями Податкового кодексу України.

Розгляд справи №826/25831/15 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, між Київською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) на підставі рішень Київської міської ради від 22.02.2007 №156/817 та від 29.04.2010 №656/4094 укладено договір оренди земельної ділянки від 17.11.2010 (зареєстровано в реєстрі за №889), згідно з яким орендарю передано у довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку по провулку Ладо Кецховелі (колишній провулок Воздвиженський), 11 (літ. А) у Подільському районі міста Києва розміром 0, 0548 га (кадастровий номер НОМЕР_1) для реконструкції з подальшим обслуговуванням та експлуатацією будинку офісного призначення.

Згідно з пунктами 4.2, 4.5, 4.7 вказаного договору, річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 11,25 відсотка від її нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.

Розмір орендної плати може змінюватись за згодою сторін шляхом прийняття відповідного рішення Київською міською радою та внесення змін до цього договору.

Орендна плата вноситься орендарем рівними частинами до 15 серпня і 15 листопада.

У відповідності до пункту 2.2 даного договору, згідно з витягом з технічної документації №Н-00952/2010 Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.09.2010 №247, нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становила 3 291 124,24 грн.

У свою чергу, державною податковою інспекцією у Подільському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 25.04.2015 №181-17, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 442 666,15 грн.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення, позивачем отримано рішення головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 12.10.2015 №3007/Щ/26-15-10-08-16, яким вказане податкове повідомлення-рішення скасоване в частині 30,08 грн., в іншій частині - залишено без змін.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 30.10.2015 р. №10146/Щ/99-99-10-01-02-25 податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Подільському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 25.04.2015 №187-17, з урахуванням рішення головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 12.10.2015 №3007/Щ/26-15-10-08-16 залишено без змін.

З урахуванням викладеного, державною податковою інспекцією у Подільському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.10.2015 №2211-17, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 442 636,07 грн.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Приписами статті 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України, плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, Податковим кодексом України визначено обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 №161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII Податкового кодексу України; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив граничні межі річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки (наменьшу та найвищу), незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

З аналізу наведених норм вбачається, що з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 02.12.2014 № 21-274а14, а також у постановах від 14.04.2015 № 21-165а15 та від 10.02.2016 у справі №804/9264/14.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Щодо розрахунку грошового зобов'язання, визначеного в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні, суд зазначає про таке.

У відповідності до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу (пункт 286.5 статті 286 Податкового кодексу України).

При цьому, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок (пункт 289.1 статті 289 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 289.2 статті 289 Податкового кодексу України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І : 100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. У разі якщо індекс споживчих цін не перевищує 100 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 100. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Водночас, наданий позивачем альтернативний розрахунок грошового зобов'язання з орендної плати, який, за твердженням останнього, мав бути визначений в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні, здійснений шляхом множення нормативної грошової оцінки земельної ділянки (визначеної у договорі від 17.11.2010, укладеним з Київською міською радою, станом на 2010 рік) на 11,25% (у відповідності до пункту 4.2 даного договору), тобто без врахування індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, як це передбачено положеннями Податкового кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу, що безпосередньо положеннями договору від 17.11.2010 визначено порядок розрахунку річної плати за земельну ділянку, яка встановлена у розмірі 11,25 відсотка від її нормативної грошової оцінки, з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.

При цьому, відповідачем в своїх письмових запереченнях та поясненнях наведено чіткий розрахунок визначеного позивачеві грошового зобов'язання, з якого вбачається алгоритм/формулу розрахунку, періоди розрахунку (01.01.2015-30.06.2015 та 01.07.2015-31.12.2015), нормативне обґрунтування.

Таким чином, твердження позивача, покладені в обґрунтування заявлених позовних вимог, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, відтак, виходячи із заявлених предмету та підстав позову, суд дійшов до висновку про необґрунтованість останнього та, як наслідок, про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, твердження позивача про невідповідність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення формі (як то відсутність розрахунку) не спростовує правомірності останнього, а тому відхиляються судом.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.