Справа № 814/3938/15
Суддя: Милосердний М.М.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/3938/15

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Князєв В.С.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого - Милосердного М.М.,

суддів - Бітова А.І. та Ступакової І.Г.,

за участю: особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ленінського районного відділу у місті Миколаєві управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправною відмову у реєстрації місця проживання, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Ленінського районного відділу у місті Миколаєві управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі - Управління ДМС) в якому просила визнати протиправною відмову Ленінського районного відділу у м. Миколаєві управління ДМС України в Миколаївській області у реєстрації місця проживання її за адресою: АДРЕСА_1, також просила зобов'язати відповідача зареєструвати її місце проживання за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідачу були надані всі необхідні документи для реєстрації її місця проживання.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року у задоволені адміністративного позву відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення у справі, тому постанова підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2015 року ОСОБА_2 подала до Ленінського районного відділу у м. Миколаєві Управління ДМС заяву про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, до якої було надано заяву встановленої форми за зразком, що визначено наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077; документ, до якого вноситься відомості про місце проживання (паспорт громадянина України); оригінал квитанції про сплату державного мита (0,85 грн.); талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні (дата зняття з реєстрації 13.10.2015 рік); документ, що підтверджує право на проживання у житлі, а саме договір оренди №1 від 15.10.2015 року (подано Відповідачу оригінал, один з примірників).

Підставою звернення позивача до суду стала відмова Управлінням ДМС реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу правомірно відмовлено у здійснення реєстрації, оскільки відсутня згода всіх інших співвласників зазначеної квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 2 Закону України від 11.12.2003 № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 3 цього Закону визначено, що реєстрація є внесенням інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. При цьому, під місцем проживання розуміється адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

В силу статті 6 вказаного Закону громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Для реєстрації особа або її законний представник подає: письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, адреса якого зазначається під час реєстрації. Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів.

Відповідно до статті 11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Процедура реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування визначені Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за № 2109/22421.

Так, пунктом 1.3 вказаного Порядку передбачено, що реєстрація / зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС) у день подання особою документів. Реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Пунктом 2.2 зазначеного Порядку встановлено, що для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання.

Як було встановлено судом першої інстанції та не оспорювалося сторонами у справі, квартира АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08.07.2011р. належить громадянам ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - по 1/4 ідеальній частці, кожному.

Один із співвласників квартири - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 11.06.2015 р. ІФП №222934. Спадкові права на час розгляду справи не оформлені, коло спадкоємців невідомо.

Згідно пояснень представника позивача, двоє із співвласників - ОСОБА_4 та неповнолітня ОСОБА_5 проживають у Державі Ізраїль та не мають достатніх коштів, щоб відвідати консула або нотаріуса для оформлення нотаріально посвідченого дозволу для реєстрації позивача у зазначеній квартирі.

14 жовтня 2015 року між четвертим співвласником ОСОБА_1 в якості орендодавця та позивачкою в якості орендаря було укладено договір оренди, за яким вона передала позивачу у користування свою 1/4 ідеальну частку у праві власності на зазначену вище квартиру.

Таким чином, підставою для відмови у реєстрації місця проживання за вказаним договором стала відсутність згоди інших співвласників квартири.

Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Також, частиною третьою цієї ж статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

В силу статті 361 Цивільного кодексу України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Інші співвласники у такому випадку, відповідно до положень статті 362 Цивільного кодексу України, мають переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності перед іншими особами.

Аналіз положень частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України надає підстави для висновку, що в разі виділення в натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, кожний співвласник самостійно здійснює право володіння та користування виділеною йому частиною спільного майна, а право розпорядження обмежується лише обов'язком продавця повідомити інших співвласників про намір продати свою частку та належним співвласника переважним правом купівлі частки у праві спільної часткової власності.

Таким чином, в разі виділення в натурі частини квартири, що перебуває у спільній частковій власності декількох осіб, кожний із співвласників самостійно здійснює право володіння, користування та розпорядження виділеною йому частиною, з урахуванням обмежень, визначених Цивільним кодексом України, у тому числі й самостійно надає іншим особам право на проживання в належний співвласнику частці.

Позивачем не було надано доказів того, що на належну орендодавцю ідеальну частку у спільній частковій власності на квартиру їй у користування було виділено певну конкретну частину житлового приміщення, а саме що був визначений порядок користування житловим приміщенням між співвласниками.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується, що Управляння ДМС правомірно відмовило ОСОБА_2 у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Колегія суддів також погоджується, що позовні вимоги в частині зобов'язання Управляння ДМС зареєструвати місце проживання позивача за вказаною адресою є необґрунтованими, оскільки суду не було надано належних доказів на підтвердження згоди інших співвласників квартири.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

За результатом розгляду справи, судом першої інстанції було встановлено, з чим також погоджується колегія суддів, що Управління ДМС, відмовляючи ОСОБА_2 у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, діяло на підставі та у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, оскільки ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.М. Милосердний

Судді: А.І.Бітов

І.Г.Ступакова