Справа № 809/222/16
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2016 р. Справа № 809/222/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Боршовського Т.І., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області (надалі - відповідач), в якому просить суд: визнати протиправними дії реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області щодо відмови у виправленні допущеної державним реєстратором помилки в свідоцтві про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, розміром 0,6328 га, в частині її цільового призначення; зобов'язати реєстраційну службу Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області безоплатно виправити помилку допущену державним реєстратором в свідоцтві (індексний номер НОМЕР_2 від 21.03.2013 року) про право власності, виданому ОСОБА_2 на земельну ділянку розміром 0,6328 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в частині цільового призначення земельної ділянки: з «для ведення сільськогосподарського виробництва» на «для ведення особистого селянського господарства».

Позовні вимоги мотивовані тим, що з рішення нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, згідно свідоцтва про права власності на нерухоме майно від 21.03.2014 року № НОМЕР_2, позивач дізналась, що під час здійснення державної реєстрації права власності на згадану земельну ділянку за ОСОБА_2 державним реєстратором речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області Бялас О.Б. допущено помилку, а саме: неправильно вказано цільове призначення земельної ділянки: «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», а не правильне: «для ведення особистого селянського господарства». Через вказану помилку нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. В зв'язку з наведеним, позивач звернулася зі заявою до реєстраційної службу Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області з проханням виправити допущену державним реєстратором помилку, однак відповідач, в порушення норми ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", безпідставно відмовив у вчиненні такої дії, не врахувавши, що ОСОБА_1 є заінтересованої особою. Такими діями, вважає позивач, відповідачем порушено її право на отримання спадщини на вказану земельну ділянку.

Представник позивача в заяві від 18.03.2016 року надав додаткові пояснення про те, що в розрізі норм ст.ст. 317, 319, 1216, 1218 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 є заінтересованої особою в розумінні ч. 1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка має право звертатися з заявою до державного реєстратора про виправлення помилки в свідоцтві про право власності на майно. Позовні вимоги підтримав повністю та просив розглянути справу без його участі в судовому засіданні.

Відповідач явку представника в судове засідання повторно не забезпечив, а тому суд, з огляду на положення частин 4, 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, з врахуванням заяви представника позивача від 18.03.2016 року, дійшов висновку перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, дослідивши і оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, судом встановлено таке.

Рішення Серафинецької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області від 12.12.2012 року № 249 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі безоплатно у власність земельних ділянок гр. ОСОБА_2» затверджено технічну документацію із землеустрою по складанню документів, що посвідчують право на земельну ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром 0,25 га по АДРЕСА_1, та для ведення особистого селянського господарства розміром 0,6328 га в урочищі «Заперевід» в с. Серафинці, та передано ОСОБА_2 у власність вказані дві земельні ділянки без зміни їх цільового призначення (а.с. 15).

Після узгодження меж в натурі земельній ділянці розміром 0,6328 га присвоєно кадастровий номер НОМЕР_3 та зареєстровано в Державному земельному кадастрі з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру від 05.03.2013 року № НВ-013 (а.с. 17-18).

21.03.2013 року державний реєстратор речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області Бялас О.Б. здійснила державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3 та видала ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку за № НОМЕР_2 (а.с. 19-20). Однак при вчиненні вказаної реєстраційної дії державний реєстратор допустила помилку, вказавши в свідоцтві про право власності на земельну ділянку від 21.03.2013 року цільове призначення земельної ділянки: «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», замість правильно: «для ведення особистого селянського господарства».

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 11). Після його смерті відкрилася спадщина за законом, до складу якої входить земельна ділянка розміром 0,6328 га за кадастровим номером НОМЕР_3.

Згідно поданих суду копій свідоцтв про народження НОМЕР_4 від 20.11.1952 року, про одруження НОМЕР_5 від 11.11.1961 року, ОСОБА_2 був чоловіком ОСОБА_1.

ОСОБА_1 прийняла спадщину ОСОБА_2 та звернулася до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3. Постановою від 09.06.2015 року приватний нотаріус Городенківського районного нотаріального округу відмовив позивачу у вчиненні нотаріальних дій, оскільки виявлено розбіжність між даними зазначеними в свідоцтві про право власності на земельну ділянку, виданому 21.03.2013 року державним реєстратором речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, та даними, вказаними у витязі з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.03.2013 року № НВ-013 (в свідоцтві цільове призначення земельної ділянки: «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», а у витязі з земельного кадастру: «для ведення особистого селянського господарства» (а.с. 21).

17.12.2015 року позивач звернулася з письмовою заявою до реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, в якій просила виправити допущену державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Бялас О.Б. помилку в свідоцтві про право власності на земельну ділянку та правильно зазначити її цільове призначення (а.с. 22). До вказаної заяви позивачем було долучено: копію паспорта ОСОБА_1; копію свідоцтва про народження ОСОБА_1; копію свідоцтва про одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_2; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2; копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно; копію з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно; копію першого листа технічної документації із землеустрою; копію постанови нотаріуса.

Відповідач листом від 31.12.2015 за № 305/05.1-09 повідомив ОСОБА_1 про відмову в задоволенні її заяви від 17.12.2015 року з огляду на те, що виправлення помилки в Державному реєстрі речових прав проводиться лише за заявою власника або уповноваженої ним особи. Однак, як вказав відповідач, ОСОБА_1 не є ні власником майна, яким згідно Реєстру є померлий ОСОБА_2, ні уповноваженою ним особою (а.с.23).

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-ІV (надалі - Закон № 1952-ІV), Цивільним кодексом України, Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 (надалі - Порядок №1141) та Порядком прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 12.12.2011 № 3502/5 (надалі - Порядок № 3502/5).

Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1225 Цивільного кодексу України також встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

ОСОБА_2 належала на праві власності земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_3. Вказана земельна ділянка згідно статті 1218 Цивільного кодексу України входить до складу спадщини ОСОБА_2.

Як встановлено судом з вказаної вище постанови приватного нотаріуса від 09.06.2015 року, ОСОБА_1, яка згідно статті 1261 Цивільного кодексу України є спадкоємцем першої черги за законом, прийняла в спадщину за ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3.

Згідно частини 1 статті 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може отримати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, частиною 3 цієї Статті передбачено, що сам факт відсутності свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1299 Цивільного кодексу України встановлено правило, що в разі наявності в складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, нерухомого майна, то спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

При цьому, згідно статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, підставою для державної реєстрації права власності було й свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, допущена державним реєстратором речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області помилка стала перешкодою у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Суд вказує що лише після проведення державної реєстрації спадщини у особи виникають всі правомочності власника майна, встановлені статтею 317 Цивільного кодексу України.

Суд вказує на те, що позивачем для реалізації свого права на спадщину на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3, зокрема оформлення такого права та його державної реєстрації в подальшому вчинено всі необхідні дії, передбачені Законом № 1952-IV для виправлення помилки, допущеної в свідоцтві про право власності на вказану земельну ділянку за № НОМЕР_2 від 21.03.2013 року.

Питання виправлення технічних помилок у Державному реєстрі прав регламентовано в статті 27 Закону № 1952-ІV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто до 01.01.2016 року).

Так, відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 1952-ІV, у разі виявлення у свідоцтві про право власності на нерухоме майно та/або витязі з Державного реєстру прав технічної помилки, допущеної державним реєстратором, заінтересована особа письмово повідомляє у п'ятиденний строк про це державного реєстратора, який перевіряє відповідність відомостей Державного реєстру прав інформації, що міститься у заяві про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень. Якщо факт невідповідності підтверджено, державний реєстратор безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення. Виправлення технічної помилки у записах Державного реєстру прав, що була допущена не з вини державного реєстратора, здійснюється за плату.

В свою чергу, пунктом 38 Порядку № 1141 встановлено, що державний реєстратор вносить зміни до записів Державного реєстру прав у разі допущення технічної помилки; зміни відомостей про нерухоме майно, право власності та суб'єкта цього права, інші речові права та суб'єкта цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта цих прав, що містяться у Державному реєстрі прав, які не пов'язані з проведенням державної реєстрації прав.

Процедуру прийняття і розгляду заяв щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав, права та обов'язки суб'єктів, що є учасниками зазначеної процедури, визначає Порядок прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 12.12.2011 № 3502/5.

При цьому, оскільки ні в статті 27 Закону № 1952-ІV, ні в іншій статті цього Закону не визначено хто саме є заінтересованою особою, якій належить право звернення щодо виправлення технічної помилки в свідоцтві про право власності, Міністерство юстиції України в пункті 1.2 Порядку № 3502/5 вказало, що в разі внесення змін до записів Державного реєстру прав під терміном заінтересована особа треба розуміти особу, відомості про яку містяться у відповідному записі державного реєстру прав. При цьому, під технічною помилкою слід розглядати як описку, друкарську, граматичну, арифметичну помилку.

Також суд звертає увагу на те, що ні Законом № 1952-ІV, ні вищевказаними підзаконними нормативно-правовими актами не передбачено механізму виправлення технічної помилки, допущеної в Державного реєстрі та/або свідоцтві про право власності, з вини державного реєстратора, з ініціативи самого державного реєстратора. Також суду не доведено можливості виправлення такої технічної помилки іншим суб'єктом, на якого законом покладено обов'язок державної реєстрації речових прав.

Окрім цього, суд вважає за доречне звернути увагу на те, що ні в позивача, ні у відповідача немає розбіжностей щодо розуміння причин неспівпадіння цільового призначення земельної ділянки, вказаного в свідоцтві про право власності на земельну ділянку, виданому 21.03.2013 року державним реєстратором речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, та зазначеного у витязі з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.03.2013 року № НВ-013, як технічної помилки державного реєстратора при видачі вказаного свідоцтва.

Пунктами 2.1, 2.3, 2.4, 2.7, 2.9-2.12, 2.14, 2.14.1 Порядку № 3502/5 визначено, що для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком. Так, згідно п. 2.3 Порядку, заявник під час подання заяви пред'являє органові державної реєстрації прав або нотаріусу документи, що посвідчують його особу, визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Для внесення змін до записів Державного реєстру прав у зв'язку з допущенням технічної помилки заявник подає документ, у якому виявлено технічну помилку, та копії документів, визначені у пункті 2.3 цього розділу. Під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор перевіряє наявність підстав для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав.

Як встановлено судом вище, позивач подала відповідачу заяву від 17.12.2015 року, до якої долучила всі документи, які передбачені Порядком № 3502/5 для внесення змін до записів Державного реєстру прав, свідоцтва про право власності у зв'язку з допущенням технічної помилки (документ, що посвідчує особу, та документ в якому виявлено технічну помилку).

При цьому, з огляду на зміст листа від 31.12.2015 року, а також повноваження державного реєстратора, передбачені пунктами 2.10-2-14 Порядку № 3502/5, суд вважає, що відповідачем прийнято саме рішення про відмову у виправленні помилки за заявою позивача, а не вчинено дії щодо відмови, які оскаржуються в позовній заяві. Таким чином, суд розглядає правомірність прийняття відповідачем саме рішення, викладеного в листі від 31.12.2015 року № 305/05.1-09, а не вчинення його дій.

Також суд звертає увагу на те, що рішення про відмову у виправленні помилки в свідоцтві було прийнято без жодних зауважень щодо форми заяви ОСОБА_1 З огляду на це, суд вважає, що в даному випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не мав зауважень щодо дотримання заявником форми такої заяви, а тому будь-які його зауваження в подальшому щодо недотримання форми заяви не можуть братися до уваги.

Єдиною підставою для прийняття державним реєстратором рішення від 31.12.2015 року про відмову у виправлення в свідоцтві про право власності технічної помилки щодо цільового призначення земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_3 було те, що зі заявою до державного реєстратора про внесення змін звернулася неналежна особа.

Однак суд не може погодитися з таким рішенням відповідача. Як вже було зазначено судом, позивач прийняла спадщину ОСОБА_2, в тому числі й земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3. Відповідно до норм ст.ст. 1296, 1299 Цивільного кодексу України позивач має право отримати свідоцтво про право на спадщину, виключно на підставі якого згідно Закону № 1952-ІV здійснюється державна реєстрація нерухомого майна, в тому числі й вказаної земельної ділянки. Лише після державної реєстрації нерухомого майна позивач буде вважатися власником цього майна. Таким чином, з огляду на відсутність в самому Законі № 1952-ІV визначення «заінтересованої особи», виходячи з розуміння статусу позивача в правовідносинах щодо об'єкту нерухомого майна: земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_3, викладеного в нормах ст.ст. 1216, 1218, 1225, 1296, 1299 Цивільного кодексу України, а також гарантованого статтею 41 Конституції України права на набуття майна у власність в законному порядку, - суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 є заінтересованою особою, яка має право на звернення до державного реєстратора про виправлення технічної помилки, допущеної державним реєстратором в свідоцтві про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване на праві власності за спадкодавцем - ОСОБА_2 При цьому, з огляду на тлумачення поняття «заінтересована особа», яке надане в пункті 38 Порядку № 1141, керуючись частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку не застосовувати вказаному норму Порядку, оскільки вона безпідставно звужує коло осіб, які мають право звернення про виправлення помилки, і в правовідносинах в цій адміністративній справі суперечить вищевказаним нормам Цивільного кодексу України.

Таким чином, враховуючи, що власник земельної ділянки - ОСОБА_2 помер, а позивач є його спадкоємцем, яка прийняла спадщину, то суд вважає, що ОСОБА_1, звернувшись до відповідача для внесення змін до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, довела поданими документами як необхідність внесення таких змін внаслідок технічної помилки, допущеної державним реєстром, так і наявність у неї законних інтересів щодо вказаної земельної ділянки, які пов'язані з реалізацією нею права на оформлення права власності на це нерухоме майно.

Також при вирішенні даного адміністративного спору, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Європейська Конвенція "Про захист прав людини і основоположних свобод" ратифікована згідно Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, та набрала чинності з 11.09.1997 року.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", Європейська Конвенція "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Таким чином, вказана Конвенція, з врахуванням практики Європейського Суду з прав людини, згідно статті 19 Конституції України є обов'язковою для застосування всіма органами державної влади.

Так, аналізуючи практику розгляду Європейським Судом з прав людини справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних. В контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Європейським Судом з прав людини розглядалися справи щодо порушення права власності, де об'єктами були: усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти (справа «Маркс проти Бельгії»); нерухомість, зокрема земельна ділянка, будинок (справа «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»; «активи», які можуть виникнути, зокрема на підставі позову про відшкодування шкоди, який виникає з її заподіяння (справа «Прессос Компанія Навєра С.А. та інші проти Бельгії»); «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (наприклад, правомірні сподівання бути здатним здійснювати запланований розвиток території, з огляду на чинний на той час дозвіл на промислове освоєння землі (Справа «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії»); приватновласницькі інтереси, визнані відповідно до національного права (справа «Беєлер проти Італії»); інше «майно», що «становить економічну цінність», зокрема, необхідні для здійснення підприємницької діяльності дозволи чи ліцензії (cправа «Тре Тракторер Актіболаґ» проти Швеції»).

Отже, концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Таким чином, на думку суду, зважаючи на вищенаведену концепцію «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, позивач хоча формально і не оформила право власності на земельну ділянку, однак фактично вважала її своїм майном. При цьому, позивач будучи спадкоємцем ОСОБА_2, прийнявши спадщину, мала певні «правомірні очікування» («законні сподівання») на перехід у власність до неї земельної ділянки, яка перебувала у власності спадкодавця.

Суд вказує на те, що хоча й визнання майном «правомірних очікувань» не вписується в традиційне поняття об'єктів цивільних прав згідно цивільного законодавства України, однак такі ситуації вимагають від органів правосуддя, враховуючи вимоги Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, вирішення справ з урахуванням не лише національного законодавства, але й Конвенції та практики ЄСПЛ.

Таким чином, право ОСОБА_1 як спадкоємця, який прийняв спадщину, на державну реєстрацію спадкового майна, в даному випадку земельної ділянки, за захистом якого позивач звернулася до суду, на переконання суду повністю підпадає під захист статті 1 протоколу 1 Конвенції. В той же час рішення відповідача фактично позбавило позивача законних сподівань щодо набуття у власність спадкового майна. Суду не доведено інших законних механізмів реалізації позивачем цього права, які не потребують виправлення державним реєстратором допущеної ним помилки без звернення позивача про це, з огляду на відсутність в національному законодавстві можливості виправлення такої технічної помилки державним реєстратором, чи іншим суб'єктом державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно усталеної практики Європейського суду, будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення пункту 1 передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності та не було свавільним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

При цьому, Європейський суд вказує на те, що вимога «законності» вимагає не лише, щоб відповідна підстава була передбачена національним законом, але ставить певні вимоги до «якості» закону. Зокрема, Європейський суд в п. 34 рішення у справі «Серков проти України» від 07.11.2011 року, заява № 39766/05 зазначив: «Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Љpaиek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95, п. 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для зацікавлених осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], заява № 33202/96, п. 109, ECHR 2000-I).

В даній адміністративній справі, суд вважає, що ні стаття 27 Закону № 1952-ІV, ні інші норми вказаного Закону не дають чіткого розуміння, використаного в цій статті поняття «заінтересована особа». При цьому, тлумачення цього поняття, викладене в п. 38 Порядку № 1141, хоча і спрямоване на усунення недоліків в чіткості вказаної норми закону щодо суб'єктного складу осіб на яких вона поширює свою дію, однак, як вже було вказано судом, є занадто довільним, і містить ознаки суперечності нормам Цивільного кодексу України. В спірних правовідносинах таке розуміння закону фактично робить неможливим виправлення помилки в Державному реєстрі та/або свідоцтві про право власності, за наявності факту смерті власника нерухомого майна.

З таких обставин, суд вважає, що норма статті 27 Закону № 1952-ІV не відповідає вимозі чіткості як складової «якості» закону.

Окрім цього, про «якість закону», в розумінні Європейського суду свідчить той факт, що його зміст повинен сприяти «правовій визначеності» в суспільних відносинах та забезпечувати функціонування державних органів з дотриманням принципу «доброго врядування».

В даному випадку, зважаючи на зміст законодавства, яке регламентує порядок виправлення помилок в Державному реєстрі прав, та дій (бездіяльності) відповідача, є доцільним вказати справу «Рисовський проти України», заява № 29979/04, при розгляді якої ЄСПЛ визнав низку порушень, зокрема, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції. В прийнятому рішенні від 20.10.2011 року у цій справі Європейський суд виклав окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрив елементи змісту принципу «доброго врядування» (п.п. 70, 71). Так ЄСПЛ вказав, що даний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер'їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» і «Москаль проти Польщі». Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини»,«Беєлер проти Італії»). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Таким чином, для забезпечення принципу «доброго врядування», національний закон повинен надавати державному органу можливість виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість, що має сприяти юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси, за умови, що в конкретній процедурі такі дії не будуть непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

З таких обставин, суд вважає, що норма статті 27 Закону № 1952-ІV не відповідає вимозі щодо «якості» закону.

Однак, на переконання суду, навіть якщо допустити факт того, що застосування відповідачем при прийнятті спірного рішення тлумачення поняття «заінтересована особа», вжитого в статті 27 Закону № 1952-ІV, в розумінні наведеному в п. 38 Порядку № 1141 виключно як власника майна чи уповноваженої ним особи, й було правильним, то рішення відповідача щодо відмови у виправленні технічної помилки, допущеної з вини державного реєстратора в свідоцтві про право власності за повідомленням позивача, до якого долучено всі передбачені законом документи, не може бути визнано судом таким, що забезпечувало «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства щодо належного функціонування Державного реєстру та недопустимості втручання в його роботу за заявами осіб, які не мають відношення до конкретного нерухомого майна чи інших речових прав, та захистом права ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3, гарантованим статтею 1 протоколу 1 Конвенції. Відповідач, відмовившись у виправленні технічної помилки в свідоцтві про право власності на земельну ділянку, допущеної з вини державного реєстратора, за повідомленням позивача, викладеним в заяві від 17.12.2015 року, фактично порушив необхідну рівновагу між загальним інтересом суспільства та правом позивача на «мирне» володіння майном, за відсутності іншого запропонованого позивачу механізму реалізації цього права.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що рішення відповідача, викладене в листі від 31.12.2015 року № 305/05.1-09, щодо відмови у виправленні допущеної державним реєстратором технічної помилки в свідоцтві про право власності, виданому ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3, щодо її цільового призначення, за заявою ОСОБА_1 від 17.12.2015 року, не відповідає встановленим в частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям щодо законності, розсудливості та пропорційності, а тому не може бути визнано судом правомірним і підлягає скасуванню.

Як наслідок, суд вважає, що з метою повного захисту порушеного права позивача, належить задовольнити позов й в решті позовних вимог у спосіб зобов'язання реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області безоплатно виправити помилку допущену державним реєстратором в свідоцтві про право власності (індексний номер НОМЕР_2 від 21.03.2013 року), виданому ОСОБА_2 на земельну ділянку розміром 0,6328 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 в частині цільового призначення земельної ділянки: з «для ведення сільськогосподарського виробництва» на «для ведення особистого селянського господарства».

Щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

В підтвердження судових витрат у справі, позивачем подано квитанцію № 60.79.1/17773 про сплату судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 551,20 грн.

Таким чином, позивачу належить присудити за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 551,20 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, викладене в листі від 31.12.2015 року № 305/05.1-09, щодо відмови у виправленні допущеної державним реєстратором технічної помилки в свідоцтві про право власності (індексний номер НОМЕР_2 від 21.03.2013 року), виданому ОСОБА_2, на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3, в частині її цільового призначення.

Зобов'язати реєстраційну службу Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області безоплатно виправити помилку допущену державним реєстратором в свідоцтві про право власності (індексний номер НОМЕР_2 від 21.03.2013 року), виданому ОСОБА_2 на земельну ділянку розміром 0,6328 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 в частині цільового призначення земельної ділянки: з «для ведення сільськогосподарського виробництва» на «для ведення особистого селянського господарства».

Присудити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_4 за рахунок бюджетних асигнувань Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області (реєстраційний номер облікової картки платника податків 25684318, місцезнаходження: вулиця Шевченка, будинок 69, місто Городенка, Івано-Франківська область, 78100) - 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.

Постанова складена в повному обсязі 06.04.2016 року.