Справа № 2а-890/10/1570
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" березня 2016 р. м. Київ К/9991/26943/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я.

за участю: секретаря Шевчук П.О.,

представника позивача Письменної В.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АДМ Іллічівськ» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2010 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2012 по справі №2а-890/10/1570 за позовом Приватного акціонерного товариства «АДМ Іллічівськ» до Державної податкової інспекції у місті Іллічівську Одеської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2010, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2012, у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «АДМ Іллічівськ» до Державної податкової інспекції у місті Іллічівську Одеської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень - відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Приватне акціонерне товариство «АДМ Іллічівськ» 13.04.2012 звернулось з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 15.05.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2010 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2012, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», положень Закону України «Про автомобільний транспорт», Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306/2001 від 10.10.2001, Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №493 від 22.05.2006, статей 2, 9, 10, 11, 70, 71, 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у місті Іллічівську Одеської області проведено планову виїзну перевірку Приватного акціонерного товариства «АДМ Іллічівськ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2007 по 31.03.2009, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007 по 31.03.2009.

Перевіркою встановлено порушення пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Висновок податкового органу про заниження Приватним акціонерним товариством «АДМ Іллічівськ» податкових зобов'язань вмотивований тим, що в ході перевірки позивачем не доведено отримання транспортно-експедиторських послуг оскільки не було надано товарно-транспортних накладних, які підтверджують факт перевезення товару, а також не було доведено отримання консультаційних та юридичних послуг оскільки не можливо встановити обсяг та вид послуг.

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією у місті Іллічівську Одеської області складено акт від 28.07.2009 №2125/23-0301-32790234 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 11.08.2009 №/0 та №/0; від 07.09.2009 №/1 та №/1; від 28.10.2009 №/2 та №/2.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку та наявність первинних документів, оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Проте, слід наголосити, що наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

З метою дослідження фактичного виконання господарських операцій необхідно аналізувати умови договорів позивача з контрагентом, а також досліджувати всі первинні бухгалтерські документи.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем документально не підтверджено отримання транспортно-експедиторських послуг оскільки не було надано товарно-транспортних накладних, які підтверджують факт перевезення товару, а також не підтверджено отримання консультаційних та юридичних послуг оскільки не можливо встановити обсяг та вид послуг, а позивачем не було надано жодних документів, які б підтверджували представлення його інтересів в судах.

Проте, суд касаційної інстанції не може визнати законними і обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, оскільки останні ухвалені без повного та всебічного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, позивачем надавалися докази на підтвердження його добросовісності та реального придбання послуг. Зокрема, за доводами позивача транспортно-експедиторські послуги надавалися товариству морським транспортом, що підтверджено коносаментом та вантажно-митними деклараціями; автомобільним транспортом транспортування не здійснювалося, що виключає складання товарно-транспортних накладних; надання консультаційних послуг підтверджено актом та розрахунками в яких чітко зазначені окремі види робіт та їх вартість; надання юридичних послуг підтверджено актом, рахунками, звітами про витрачений час в яких міститься увесь перелік то об'єм наданих послуг. Проте судами попередніх інстанцій відповідні доводи позивача залишено поза увагою, правової оцінки їм не надано, як і не перевірено відповідні докази, що надавалися товариством.

До того ж, висновки судів про не доведеність отримання позивачем юридичних послуг у зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували представлення інтересів товариства в судах є передчасним, оскільки судами попередніх інстанцій не з'ясовано умов відповідного договору та не встановлено чи передбачалося взагалі домовленістю між сторонами судове представництво чи предметом договору було надання юридичних консультацій.

Колегія суддів звертає увагу, що обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

При цьому, відповідно до вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проте суди попередніх інстанцій зазначених вимог процесуального законодавства не виконали, що і потягло за собою ухвалення судових рішень, які не відповідають статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АДМ Іллічівськ» задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2010 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2012 по справі №2а-890/10/1570 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ І.Я. Олендер