Справа № 825/130/16
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/130/16 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І. Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
У Х В А Л А
06 квітня 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Старової Н.Е.,
суддів: Мєзєнцева Є.І., Чаку Є.В.,
за участю секретаря: Тищенко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - командир військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України Тітлов О.В. про розірвання контракту та визнання бездіяльності протиправною,
Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа - командир військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ОСОБА_2 про: розірвання контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України у особі ТОВ командира військової частини НОМЕР_2 від 11.01.2013 та звільнення від проходження служби у Збройних Силах України із займаної посади; визнання бездіяльності щодо не розірвання контракту від 11.01.2013 (з урахуванням уточнень позовних вимог).
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, та просив її задовольнити.
Представник військової частини НОМЕР_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 11.01.2013 між позивачем та Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_1 укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки (до 11.01.2016), який набрав чинності 11.01.2013 (а.с.7-8).
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.06.2015 у справі №825/1685/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.18-24).
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.08.2015 постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.06.2015 скасовано та прийнято нову, якою позовні вимоги задоволено і визнано протиправними та скасовано накази Генерального штабу Збройних Сил України від 18.05.2015 №119 РС та Командира військової частини НОМЕР_1 від 21.05.2015 №104 щодо увільнення та призначення на посади за новим місцем служби (а.с.22-24).
11.09.2015, тобто до закінчення строку дії контракту, позивачем подано заяву про розірвання контракту, укладеного між ним та Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України на підставі п. «з» ч.6 ст.26 Закону України №2232-XII «Про військовий обовязок і військову службу», у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (а.с.27).
Не погоджуючись з діями та бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Згідно ст.19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну або повну загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених ст.20 цього Закону.
Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.
Порядок проходження військової служби за контрактом також визначений розділом ІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, згідно з пунктом 2.12 якої контракт про проходження служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених пунктом 35 Положення.
Згідно з пп.2 п.35 Положення, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого п.195 цього Положення) за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених пунктами "а", "б", "в", "д", "з" ,"к" частини 6 ст.26 Закону №2232-XII.
Відповідно до п.«з» ч.6 ст.26 Закону №2232-XI,I контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця).
Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта щодо систематичного невиконання умов контракту з боку командування військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, оскільки п.2.12 Інструкції № 170 визначено, що систематичним невиконанням умов контракту командуванням є невиконання одного із зобов`язань та інших умов, визначених контрактом, які допускались два чи більше разів протягом останніх 12 місяців служби військовослужбовця.
Всупереч вказаному, позивачем не доведено систематичного (два і більше разів) порушення умов контракту протягом останніх 12 місяців служби військовослужбовця.
Водночас, згідно ст.1 Закону України №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 №1126-VII «Про часткову мобілізацію» в Україні оголошено проведення часткової мобілізації.
Положеннями п.2 ч.9 ст. 23 Закону №2232-XII передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абз.2 ч.3 цієї статті та ч.8 ст.26 цього Закону.
Підстави щодо звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду визначені у ч.8 ст.26 Закону №2232-XII, де зокрема, відсутня така підстава для звільнення з військової служби як «систематичне невиконанням умов контракту командуванням».
В той же час, як встановлено судом першої інстанції, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 №1126-VII «Про часткову мобілізацію» Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.
Стосовно доводів апелянта щодо закінчення періоду мобілізації, та того, що особливий період є наслідком оголошення мобілізації та не може існувати сам по собі за межами дії мобілізації, то колегія суддів критично оцінює такі доводи, з огляду на таке.
Приписами ст.1 Закону України №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
Відтак, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Також, положеннями ст.1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
З огляду на вказане, та факт загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України, суд першої інстанції правомірно вказав, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане з виданням Президентом України Указу про демобілізацію.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для розірвання контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України від 11.01.2013.
Відповідно, позовні вимоги є необґрунтованими та правомірно залишені без задоволення судом першої інстанції.
Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб`єкт владних повноважень, на виконання вимог ч.2 ст.71 КАС України надав до суду належні докази правомірності своїх дій, та обґрунтував свою правову позицію у встановленому порядку.
Судова колегія апеляційної інстанції не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 14.03.2016, та не можуть бути підставою для її скасування.
За таких обставин, у відповідності до ст.200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України,
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 без змін.
Ухвала набирає законної сили згідно ст.254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя

Судді:

Головуючий суддя Старова Н.Е.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.