Справа № 813/7368/13-а
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 р. Справа № 876/15098/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Ніколіна В.В., Старунського Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника позивача Мушинського Т.Б.,

представника відповідача Середяка Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бенд Сервіс» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

30.09.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бенд Сервіс» звернулося в суд з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № /3527 від 20.09.2013 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що акт перевірки відповідача №124/45/22-1-1009/36992141 від 10.09.2013р., на підставі якого винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, оформлено з порушенням вимог чинного законодавства, а висновки, викладені в цьому акті, не відповідають фактичним обставинам його фінансово-господарської діяльності. Зазначає, що реальність правовідносин з ТзОВ "Конді 50" підтверджується належним чином оформленими первинними документами. Також вказує, що в акті перевірки податковим органом не наведено будь-яких фактів щодо визнання первинних документів, поданих позивачем під час перевірки, недійсними.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби від 20.09.2013 року № /3527.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що висновки органу державної податкової служби, викладені в акті перевірки, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а позивачем не допущені порушення податкового законодавства.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ТзОВ "Бенд Сервіс" зареєстровано виконавчим комітетом Львівської міської ради 09.03.2010 року, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи, номер запису в ЄДР про державну реєстрацію № 0023369(том 1, а.с.43). Позивач взятий на податковий облік в органах податкової служби з 10.03.2010 року за № 33, станом на 10.09.2013р.перебуває на обліку в ДПІ у Шевченківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області. ТзОВ «Бенд Сервіс» зареєстровано платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва про реєстрацію платником ПДВ № 100277900 від 06.04.2010 року, ІПН 71. Для здійснення господарської діяльності ТОВ «Бенд Сервіс» використовує юридичну адресу - м. Львів, вул. Окуневського 1/120 та фактичну адресу Львівська область, Жовківський район, с.Малехів, вул.Наукова, 20 А.

На підставі направлення, виданого ДПІ у Шевченківському районі м.Львова ГУ Міндоходів у Львівській області від 28.08.20913 р. №148 та наказу від 27.08.2013 року за №177, згідно з п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1. п.78.1. ст.78 Податкового кодексу України проведена позапланова виїзна перевірка ТзОВ "Бенд Сервіс" з питань правильності формування сум податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунках з ПП «СМУ-600» (), за грудень 2011 року, ТОВ «Лідерком» () за жовтень-грудень 2011 року, ТОВ «Ейс констракшн менеджмент» () липень-листопад 2011 року, ТОВ «Будівельна компанія «АРС» () за травень-вересень 2011 року, ТОВ «Фінанс Пан Трейд» () за червень 2012 року, ТОВ «Укрміксі» () за жовтень 2012 року, ТОВ «Конді 50» ( ) за серпень - листопад 2012 року, за результатами якої складено Акт перевірки від 10.09.2013 р. №124/45/22-1009/36992141 (далі - Акт перевірки)(том 1, а.с.10-41).

Перевіркою ТзОВ «Бенд Сервіс» встановлено порушення п.п.198.2, п.п.198.3, п.198.6, ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI, внаслідок чого завищено податковий кредит за рахунок безтоварних операцій по проведених взаєморозрахунках з ТОВ «Конді 50» () за період серпень-листопад 2012 року на суму 172 208,00 грн. податку на додану вартість.

З акта перевірки слідує, що відповідачем встановлено неможливість підтвердження факту проведення господарських операцій позивача з ТзОВ "Конді 50".

На підставі Акта перевірки, ДПІ у Шевченківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області винесено податкове повідомлення-рішення № /3527 від 20.09.2013 року, згідно з яким ТзОВ "Бенд Сервіс" збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 258312 грн., з яких за основним платежем 172208,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 86104грн.(том 1, а.с.42).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про неправомірність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, послуг.

В розумінні пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 14.1.27 цього пункту витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п. 138.4 цієї статті витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 цього Кодексу не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (роботи, послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Податковий кредит відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України визначається як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України є дата здійснення першої з наступних подій: а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); б) дата отримання податкової накладної.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 цього Кодексу податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 цього Кодексу податкова накладна складається у, момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

На підставі аналізу зазначених норм колегія суддів дійшла висновку, що формування суб'єктом господарювання податкового кредиту та валових витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Колегія суддів зазначає, що також необхідно встановити факт реальності господарських операцій, тобто фактичне поставлення товарів (послуг).

Разом з тим, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та валових витрат.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), де Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт реальності придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З матеріалів справи слідує, що між позивачем та ТзОВ «Конді 50» укладено договір купівлі-продажу від 01.08.2012 р. №1/18 відповідно до умов якого продавець (ТзОВ «Конді 50») зобов'язується поставляти покупцю (позивачу) товар, а покупець прийняти і оплатити його. На виконання умов договору від 01.08.2012 р. №1/18 ТзОВ «Бенд Сервіс» отримувало товарно-матеріальні цінності: блоки управління РД-2, блоки живлення ЗЄ 2 К, компресори, защолки, замки електричні ЗЕ 1Н, запорний механізм замка, дросель 36 L-31та інші ТМЦ(том 1, а.с.129).

На підтвердження реальності здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та ТзОВ «Конді 50» позивач надав наступні документи: копію договору від 01.08.2012 р. №1/18, видаткові накладні № РН-11-3029, № РН-11-3028, № РН-11-2914, № РН-11-2912, № РН-11-2915, № РН-11-3027, № РН-11-2913, № РН-9-30008, № РН-9-28034, № РН-9-30012, № РН-9-30009, № РН-9-28033, № РН-9-30010, № РН-9-30011, № РН-8-31039, № РН-8-31036, № РН-8-31037, № РН-8-31040, № РН-8-30018, № РН-8-30017, № РН-8-31038, податкові накладні №716, №715, №675, №673, №676, №714, №674, №590, №579, № 594, № 591, №578, №592, №593, №447, №444, № 445, № 448, № 407, № 406, № 446(том 1, а.с.44-85).

Оплата за отримані товари проведена позивачем в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями № 959, № 973, № 972, № 980, № 986, № 988, № 998, № 1033, № 1068, № 1084, № 1108, № 1119, згідно яких перераховано кошти за поставлений товар на поточний рахунок ТОВ «Конді 50»(том 1, а.с.86-109).

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що придбані ТзОВ «Бенд Сервіс» товарно-матеріальні цінності були використані з метою їх подальшої реалізації. Тобто, зазначена господарська операція здійснена в рамках господарської діяльності позивача та спрямована на отримання в майбутньому прибутку.

Колегія суддів вважає, що посилання відповідача не неможливість підтвердження використання у власній господарській діяльності придбаних у ТзОВ «Конді 50» наданими актами здачі-приймання робіт є безпідставними з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що до видів діяльності ТзОВ «Бенд Сервіс», серед іншого відноситься здійснення послуг по ремонту і технічному обслуговуванні електричного устаткування.

На підтвердження використання в рамках такої господарської діяльності позивача придбаних товарів було надано копії актів здачі-приймання робіт: № БС - 0000272, № БС - 0000247, № БС - 0000261, № БС - 0000202, № БС - 0000216, № БС - 0000136, № БС - 0000137, № БС - 0000139, № БС - 0000203, № БС - 0000249, № БС - 0000248, № БС - 0000205, № БС - 0000208, № БС - 0000209, № БС - 0000260, № БС - 0000206, № БС - 0000207.

Зі змісту зазначених актів слідує, що придбані позивачем в ТзОВ «Конді 50» товарно-матеріальні цінності були використані при наданні послуг з ремонту і технічному обслуговуванні електричного устаткування для Іноземного підприємства «Кока-кола Беверіджиз Україна Лімітед», ТОВ «Торговий дім «Карпатські мінеральні води», ТзОВ ТВВК Перша приватна броварня «Для людей - як для себе», ПрАТ «Інтертехніка».

Крім того, позивачем надано копії посвідчення і накази про відрядження працівників позивача для здійснення ремонту устаткування, зокрема, в м.Дніпропетровську, м.Харкові, м.Вінниці, м.Ужгороді, м.Комсомольську Полтавської області, м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, с.Горонда Закарпатської області, м.Хмельницький, м.Нововолинськ Волинської області, м.Суми, звіти про використання коштів, виданих на відрядження (том 1, а.с.145-163, 176, 187-190, 204-212, том 2, а.с.4-66).

Для перевезення працівників позивача та ТМЦ використовувались транспортні засоби, що підтверджується договорами оренди автомобілів, укладеними між позивачем та фізичними особами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11.(том 2 а.с.67-75).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Водночас відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

Відповідач послався на недоліки заповнення актів здачі-приймання робіт, зокрема зазначає, що з їх змісту неможливо встановити, що товари, які використовувались при наданні позивачем ремонтних послуг, були придбані у ТзОВ «Конді 50».

Однак колегія суддів вважає, що акти здачі-приймання робіт, як вбачається з їх змісту, відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

При цьому, перелік товарно - матеріальних цінностей, що використовувались при наданні послуг з ремонту та обслуговування електричного устаткування для Іноземного підприємства «Кока-кола Беверіджиз Україна Лімітед», ТОВ «Торговий дім «Карпатські мінеральні води», ТзОВ ТВВК Перша приватна броварня «Для людей - як для себе», ПрАТ «Інтертехніка» співпадає з переліком товарно - матеріальних цінностей, які зазначені у податкових та видаткових накладних, наданих позивачем на підтвердження факту придбання товару у ТзОВ «Конді 50».

Також зазначені податкові накладні не мали недоліків, а порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству.

Отже, з дня отримання податкової накладної у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з даним контрагентом.

Також колегія суддів враховує, що на момент здійснення господарських операцій з позивачем ТзОВ «Конді 50» було зареєстровано у встановленому порядку, не виключено з ЄДРПОУ, перебувало на обліку в органах державної податкової служби та були зареєстровані платниками податків на додану вартість.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено факти реального придбання ТзОВ "Бенд Сервіс" у ТзОВ «Конді 50» товарно-матеріальних цінностей, які використовувались позивачем в господарській діяльності, підтвердження здійснення господарських операцій первинними документами, які відповідають вимогам законодавства, тому у податкового органу не було законних підстав для висновків про неправомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунках з цим контрагентом за період, що перевірявся.

Крім цього, стосовно доводів відповідача про те, що у позивача відсутні товарно-транспортні накладні, які б свідчили про транспортування отриманих товарів від контрагента, то колегія суддів вважає, що товарно-транспортна накладна не може бути єдиним первинним документом, який підтверджує здійснення господарської операції з поставки товарів, та відповідно набуття права власності на нього, оскільки не відображає відомості про господарську операцію з поставки товару, а відображає відомості про господарську операцію перевезення.

При цьому, колегія суддів вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагентів, як і не доведено правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року у справі № 813/7368/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: В.В. Ніколін

Д.М. Старунський