Справа № 826/23594/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 березня 2016 року № 826/23594/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом Приватного підприємства «Генріх»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління

ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від

30.09.2015 року №7 та №7

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Приватного підприємства «Генріх» (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - Відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.09.2015 року №7 про визначення суми грошового зобов'язання ПП «Генріх» з податку на прибуток на загальну суму 388099,00 грн. та від 30.09.2015 року №7 про визначення суми грошового зобов'язання ПП «Генріх» з податку на додану вартість на загальну суму 431220,25 грн.

Позивач не погоджується із податковими повідомленнями-рішеннями та в обґрунтування своєї позиції зазначає, що відомості, які містяться в Акті перевірки є суперечливими, оскільки позивачем виконані всі вимоги, передбачені податковим законодавством, а господарські операції з ТОВ «Успіх ЮА», ТОВ «Еколайн-СТ», ТОВ «Стиль Медіа», були реальними, а тому винесені Податковим органом спірні податкові повідомлення-рішення є незаконними та такими, що не відповідають дійсності.

Представник Відповідача в письмових запереченнях зазначив, що під час перевірки податковим органом встановлено, що операції ПП «Генріх» та контрагентів здійснювались з метою штучного формування податкового кредиту та валових витрат та не мають реального товарного характеру, а спірні податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими та не підлягають скасуванню.

Враховуючи, що в судове засідання не прибули представник відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Співробітниками Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку Приватного підприємства «Генріх» () з питань правильності нарахування та сплати до бюджету України податків по взаємовідносинам з ТОВ «Успіх ЮА», ТОВ «Стиль Медіа» за період діяльності з 01.11.2014 року по 30.11.2014 року та ТОВ «Еколайн-СТ» за період з 01.07.2014 року по 30.11.2014 року. За результатами перевірки складено акт від 11.09.2015 року №351/26-55-22-07/30969864 (надалі - Акт перевірки).

В Акті перевірки встановлені наступні порушення: ст.134, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 310479,00 грн., у т.ч. за 2014 рік на суму 310479,00 грн.; п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податок на додану вартість на загальну суму 344976,20 грн., у т.ч. за липень 2014 року в сумі 76567,38 грн., за вересень в сумі 28626,12 грн., за листопад 2014 року в сумі 210828,74 грн., за серпень 2014 року в сумі 22922,33 грн. та за жовтень 2014 року в сумі 6031,60 грн.

Не погоджуючись з висновками Акту перевірки Позивачем до Податкового органу подано заперечення, за результатом розгляду заперечень, Податковий орган Листом від 25.09.2015 р. №21563/10/26-55-22-07 повідомив Позивача, що висновки, які викладені в Акті перевірки залишено без змін.

На підставі Акту перевірки податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення: від 30.09.2015 року №7, яким збільшено податок на додану вартість загальну суму 431220,25 грн., у т.ч. за основним платежем в розмірі 344976,20 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 86244,05 грн.; від 30.09.2015 року №7, яким збільшено податок на прибуток на загальну суму 388099,00 грн., у т.ч. за основним платежем в розмірі 310479,00 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 77620,00 грн.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Як вбачається з наявних документів в матеріалах справи, між ТОВ «Стиль Медіа» (Виконавець), з однієї сторони, та ПП «Генріх» (Замовник), з іншої сторони, укладено договір на розміщення реклами від 25.06.2012 року №197/062012 (надалі - Договір №197/062012).

У відповідності до п.1.1 - п. 1.3 Договору №197/062012, Зимовннк доручає, а Внконавець приймає на себе зобов'язання по розміщенню Рекламних матеріалів у вагонах Транспорту на Моніторах. Конкретні умови розміщенім Рекламного матеріалу (спосіб, обсяг, порядок і терміни оплат, вартість, графіки виходів та ін.), a також інші умови узгоджуються Сторонами в Додатках, що є невід'ємними частинами Договору (далі - Додатки). Виконавець має право відмовити у виконанні робіт, якщо наданий Замовником Рекламний матеріал не відповідає вимогам Законів України «Про рекламу», «Про захист суспільної моралі», а також іншим чинним нормативно-правовим актам України.

До вказаного договору надано додаткову угоду від 30.09.2014 року №4, акт передачі рекламного матеріалу для розміщення на екранах на проекторах згідно договору від 25.06.2012 року №197/062012, акти надання послуг від 11.11.2014 року, від 30.11.2014 року, від 21.11.2014 року, медіаплани, ефірні довідки, рахунок-фактуру від 11.11.2014 року №469, від 30.11.2014 року №495, від 30.11.2014 року №491, від 21.11.2014 року №479, від 21.11.2014 року №477, від 11.11.2014 року №467, податкові накладні від 11.11.2014 року №226, від 30.11.2014 року №236, від 30.11.2014 року №234, від 21.11.2014 року №231, від 21.11.2014 року №230, від 11.11.2014 року №225.

Також, Позивачем наголошено та судом взято до уваги, що за період взаємовідносин з вказаним контрагентом виріс чистий дохід від реалізації продукції, внаслідок позитивних результатів від рекламної діяльності на підставі договору від 30.09.2014 року №3 з ТОВ «Стиль Медіа».

Позивачем надано суду на виконання поставки товару та виконання робіт з ТОВ «Еколайн-СТ» наступні документи: видаткові накладні від 01.07.2014 року №5, від 17.07.2014 року №95, від 18.07.2014 року №96, від 30.07.2014 року №221, від 31.07.2014 року №222, від 28.08.2014 року №191, від 01.09.2014 року №3, від 15.09.2014 року №114, від 26.09.2014 року №204, товарно-транспортні накладні від 01.07.2014 року №10714, від 17.07.2014 року №1707, від 18.07.2014 року №1807, від 30.07.2014 року №ПТ221, від 31.07.2014 року №ПТ222, від 28.08.2014 року №ПТ191, від 01.09.2014 року №ПТ3, від 15.09.2014 року №ПТ114, від 26.09.2014 року №ПТ204, рахунок-фактури від 01.07.2014 року №278, від 17.07.2014 року №294, від 18.07.2014 року №296, від 30.07.2014 року №316, від 31.07.2014 року №318, від 31.07.2014 року №320, від 28.08.2014 року №356, від 29.08.2014 року №358, від 01.09.2014 року №362, від 15.09.2014 року №366, від 26.09.2014 року №402, від 30.09.2014 року №404, від 31.10.2014 року №446, від 28.11.2014 року №486, податкові накладні від 01.07.2014 року №5, від 17.07.2014 року №95, від 18.07.2014 року №96, від 30.07.2014 року №221, від 31.07.2014 року №222, від 31.07.2014 року №322, від 28.08.2014 року №191, від 29.08.2014 року №484, від 01.09.2014 року №3, від 15.09.2014 року №114, від 26.09.2014 року №204, від 30.09.2014 року №602, від 31.10.2014 року №432, від 28.11.2014 року №339, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.07.2014 року №322 з додатком №1, від 28.08.2014 року №484 з додатком №1, від 30.09.2014 року №602 з додатком №1, від 31.10.2014 року №432 з додатком №1, від 28.11.2014 року №339 з додатком №1

На підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Успіх ЮА» з Позивачем, останнім надано суду наступні документи: видаткові накладні від 28.11.2014 року №634, від 28.11.2014 року №633, від 27.11.2014 року №632, від 27.11.2014 року №631, від 26.11.2014 року №904, від 25.11.2014 року №959, від 24.11.2014 року №903, від 14.11.2014 року №129, товарно-транспортні накладні від 28.11.2014 року №ПТ634, від 28.11.2014 року №ПТ633, від 27.11.2014 року №ПТ63, від 27.11.2014 року №ПТ631, від 26.11.2014 року №ПТ904, від 25.11.2014 року №ПТ959, від 24.11.2014 року №ПТ903, від 14.11.2014 року №ПТ129, рахунки-фактури від 28.11.2014 року №1485, від 28.11.2014 року №1484, від 27.11.2014 року №1483, від 27.11.2014 року №1482, від 26.11.2014 року №1481, від 25.11.2014 року №2480, від 24.11.2014 року №1480, від 14.11.2014 року №1469, податкові накладні від 28.11.2014 року №634, від 28.11.2014 року №633, від 27.11.2014 року №632, від 27.11.2014 року №631, від 26.11.2014 року №904, від 25.11.2014 року №959, від 24.11.2014 року №903, від 14.11.2014 року №129.

Розрахунок між сторонами проводився у безготівковій формі, на підтвердження чого до матеріалів справи надано платіжні доручення.

На підтвердження реалізації придбаного товару надано до суду видаткові накладні та акти наданих послуг, виписані на підставі взаємовідносин з контрагентами ТОВ «Маревен Фуд Україна», ПрАТ «Філіп Морріс Україна», ПАТ «Карсберг Україна», ТОВ «Інтерпайпс Ніко Тьюб», ТОВ «Фірам «Грона», ПАТ «Завод «ПІвденкабель», ТОВ «Шустов-Спирт», ПАТ «Львівська кондитерська фабрика «Світоч», ТОВ з ІІ «Проктер енд Гембл Україна» та інші.

З вищезазначеного вбачається підтвердження укладання та виконання умов договірних відносин між Позивачем та його контрагентами, а отже, доводи Відповідача про відсутність доказів про здійснення господарської діяльності по взаємовідносинам з контрагентами є безпідставними та необґрунтованими.

Суд приходить до висновку, що в матеріалах наявна вся первинна документація, яка підтверджує укладання договорів та виконання їх належним чином.

Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби", процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: 1. Встановлення факту здійснення господарської операції. 2. Встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. 3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. 4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

У відповідності ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що на час проведення перевірки та на час розгляду справи Відповідачем не надано переконливих доказів про те, що контрагентів Позивача були ліквідовано або припинено підприємницьку діяльність даних контрагентів під час укладання та виконання договорів.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - Кодекс), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не враховуються при визначенні оподаткованого прибутку.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Крім того Вищим адміністративним судом України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. ( абзацу 2 п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704).

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 даного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що для формування як валових витрат, так і податкового кредиту, необхідно мати первинні документи, які можуть довести реальність здійснення господарської операції, підтвердити факт використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

З аналізу вищезазначених норм закону та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що Позивачем надано суду переконливі докази того, що вищезазначені договори укладені з метою настання реальних обставин, а тому, висновки викладені в Акті перевірки є помилковими та викладеними з порушенням норм податкового права.

Слід відмітити, що сторонами не заперечується та обставина, що на момент вчинення господарських правовідносин між Позивачем та контрагентами, контрагенти позивача та позивач, як юридичні особи, внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (в матеріалах справи містяться копії витягу з ЄДР) та зареєстровані платником податку на додану вартість, а первинна документація була підписана безпосередньо самими директорами товариства.

Крім того, в обґрунтування законності спірних податкових повідомлень-рішень Відповідач посилається інформацію відносно контрагентів позивача, зокрема, відсутності необхідних умов для ведення господарської діяльності, що начебто встановлено актами перевірок таких суб'єктів господарювання та їх контрагентів.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.02.2013 року по справі № К/9991/74156/12.

Окрім вищевикладеного, суд вважає звернути увагу, що за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками/продавцями товару (послуг) податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.07.2013 року по справі № К/800/27746/13.

Крім того, за п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними": при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Однак, Відповідачем не було надано доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - Позивача та контрагентів за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а договори, укладені позивачем з даними товариствами, до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.

Слід відмітити, що податковим органом не було надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження "фіктивності" здійснених позивачем господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений процесуальним законодавством спосіб доказів підробки документів або складання фіктивних документів на підтвердження здійснених позивачем господарських операцій. Зазначене вказує на необґрунтованість тверджень відповідача про фіктивність проведених позивачем господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.03.2008 року по справі № К-23642/07.

Також, суд звертає увагу й на принцип індивідуальної юридичної відповідальності, що закріплений статтею 61 Конституції України.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ). Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» ЄСПЛ дійшов такого висновку: «... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок ЄСПЛ повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії». У пункті 23 даного рішення ЄСПЛ наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна вся первинна документація, яка підтверджує використання Позивачем отриманих послуг від контрагентів в межах господарської діяльності та приймання отриманого товару на склади, які знаходяться в оренді Позивача.

Отже, суд прийшов до висновку, що Позивачем цілком правомірно сформовано у перевіряємий період валові витрати та податковий кредит з урахуванням взаємовідносин з контрагентами.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача щодо визнання протиправним та скасувати повністю податкові повідомлення - рішення від 30.09.2015 року №7 та №7 - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Керуючись ст.ст. 69, 70 71, 158-163,167 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.09.2015 року №7 про визначення суми грошового зобов'язання ПП «Генріх» з податку на прибуток на загальну суму 388099,00 грн. та від 30.09.2015 року №7 про визначення суми грошового зобов'язання ПП «Генріх» з податку на додану вартість на загальну суму 431220,25 грн.

3. Стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ПП «Генріх» судові витрати в розмірі 12289,60 грн.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук