Справа № 815/11/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/11/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 245 від 24.12.2015р., зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 245 від 24.12.2015р., яким громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»;

зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, задовольнити її та визнати громадянку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що 24.12.2015р. наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 245 громадянці ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Із наказом ОСОБА_1 не згодна, вказує про неможливість повернення на Батьківщину через переслідування з боку органів державної влади. Позивач, зазначаючи, що нею подано заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та документи і матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з дотриманням вимог, передбачених ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вважає, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №245 від 24.12.2015р. є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач надав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову (а.с. 95-96), в яких останній просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. При цьому зазначається, шо раніше рішеннями Державної міграційної служби України № 582-13 від 17.09.2013р. та №114-13 від 27.02.2015р. позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач звертає увагу, що за результатами судового оскарження позивачу було відмовлено у задоволенні адміністративного позову. Наголосивши, що позивач повторно звернулася до відповідача із тотожною заявою попередній заяві, у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону, звернення ОСОБА_1, з заявою про надання міжнародного захисту втретє є безпідставним, позовні вимоги необґрунтованими, а відмова в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірною.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач явку представника до судового засідання не забезпечив, повідомлений належним чином та завчасно. 30.03.2016р. (вх. № 8016/16) від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшла заява, в якій останній просив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених ст.128 КАС України, та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

24.12.2015 р. ОСОБА_1 звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.72-74). Основною причиною звернення за захистом зазначено, що позивач разом із сином вимушено прибула на територію України через реальну загрозу її життю та життю її дитини та через побоювання зазнати переслідування з боку органів влади у країні свого громадянського походження.

24.12.2015 р. наказом заступника начальника Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області відповідно до п.6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято наказ № 245 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 83).

24.12.2015 р. позивач отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 500 від 24.12.2015 р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89-90).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття оскаржуваного наказу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" .

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як було встановлено судом під час розгляду адміністративної справи № 815/2071/15, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою ДР Конго, уродженка м. Кіншаса, неодружена, виховує неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, має незакінчену середню освіту, офіційно не працювала, займалась роздрібною торгівлею, згідно національного паспорту - за професією - швачка), не була членом жодних політичних, громадянських, молодіжних, військових, релігійних чи інших організацій на Батьківщині. На територію України прибула легально 12.11.2012 р., на підставі національних паспортів №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 та одноразових віз типу С № Y 00383354 та № Y 00383356.

Відповідно до п. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 р. (далі - Правила № 649), уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Пунктом 2.2 Правил № 649 передбачено, що рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Згідно з пунктом 2.4 Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд зазначає, що позивач вперше за наданням міжнародного захисту звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві. За результатами розгляду особової справи Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 582-13 від 17.09.2013 р. про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.02.2014 р. у справі № 826/18540/13-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2014 р., адміністративний позов громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС України в м. Києві про визнання неправомірними дій, скасування рішення № 582-13 від 17.09.2013 р. та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Держаної міграційної служби України № 582-13 від 17.09.2013 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; Державну міграційну служби України зобов'язано повторно розглянути заяву позивачки № 56 від 16.04.2013 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 114-13 від 27.02.2015 р. про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивачем також оскаржено в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.05.2015 р. у справі № 815/2071/15 відмовлено повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 114-15 від 27.02.2015 р. про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2015 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26.05.2015 р. - без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.11.2015 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

24.12.2015 р. ОСОБА_1 втретє звернулась з заявою про надання міжнародного захисту в Україні.

Згідно висновку Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 24.12.2015р. (Справа № 2015OD0394) у заяві про надання міжнародного захисту в Україні ОСОБА_1 відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення де країни громадянського походження. Позивачем надано відповідачу копію медичної довідки та копію повістки про виклик до слідчого, однак зазначені документи не прийнято міграційною службою, оскільки довідка з лікарні Валікале не містить дати звернення за її медичною допомогою та не може вважатись офіційним документом, а її переклад з французької на українську мову містить граматичні помилки. Окрім того, позивачем надавалась копія повістки до слідчого, датованої 29.05.2009р. Разом з тим ОСОБА_1 перебувала на території країни свого громадянського походження до 11.09.2012 р., не зазнаючи будь-яких переслідувань з боку органів державної влади.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". При цьому, під час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту втретє 24.12.2015 р. зазначені умови не змінилися.

З положень наведеної норми закону випливає, що відповідач, при прийнятті оскаржуваного наказу діяв у межах законодавчо наданих повноважень.

З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни громадянської належності, позивач не надав, та пояснень, що заслуговують на увагу, не навів.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно із статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Навпаки, втретє звертаючись за захистом в Україні, позивач не надав інформації, відмінної від тієї, що надавалась під час попередніх звернень.

Під час судового розгляду представником позивача не надано доказів, які б спростовували висновки відповідача щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому суд зазначає, що в даній справі предметом оскарження є правомірність наказу, яким позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як зазначалось представником позивача.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 128, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 245 від 24.12.2015р., зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Самойлюк Г.П.