Справа № 2а-13671/09/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року м. Київ К/800/62786/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

за участю секретаря судового засідання: Ігнатенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2014 року

у справі № 2а-13671/09/2670

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3; позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві; відповідач), в якому, зокрема, просив визнати протиправними дії відповідача щодо проведення позапланової перевірки та оформлення (складання, підписання) акту перевірки № 49/1704-НОМЕР_1 від 29 вересня 2009 року, а також визнати нечинними податкове повідомлення-рішення № /0 від 27 жовтня 2009 року та рішення № /0 від 27 жовтня 2009 року, № /0 від 27 жовтня 2009 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Справа розглядалась неодноразово. За наслідками її останнього розгляду постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2014 року, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення № /0 від 27 жовтня 2009 року та рішення № /0 від 27 жовтня 2009 року, № /0 від 27 жовтня 2009 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ФОП ОСОБА_3 1,70 грн. витрат зі сплати судового збору, направлених на асигнування діяльності ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2014 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - без змін.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2006 року по 30 червня 2009 року, за результатами якої складено акт № 49/1704-НОМЕР_1 від 29 вересня 2009 року.

Перевіркою встановлено порушення підприємцем статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 1 статті 3 Закону України від 23 березня 1996 року № 98/96-ВР «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 98/96-ВР), пункту 1 статті 3 Закону України від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з огляду на здійснення в період з січня 2007 року по червень 2009 року в галереї антикваріату «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, роздрібної торгівлі антикваріатом без переходу на загальну систему оподаткування, без придбання відповідного торгового патенту та без використання при проведенні розрахунків реєстратора розрахункових операцій.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 27 жовтня 2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 26 839,57 грн. (26 839,57 грн. - основний платіж; 0,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції), рішення № /0 від 27 жовтня 2009 року, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 15 360,00 грн., та рішення № /0 від 27 жовтня 2009 року, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1 192 870,00 грн.

Визнаючи протиправними та скасовуючи названі акти індивідуальної дії, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 03 липня 1998 року № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Указ № 727/98) спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва-фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Статтею 6 Указу № 727/98 передбачено, що фізична особа-суб'єкт малого підприємництва, яка сплачує єдиний податок, не є платником податку на доходи фізичних осіб і плати за патенти згідно із Законом № 98/96-ВР, а також має право не застосовувати електронні контрольно-касові апарати для проведення розрахунків із споживачами.

Як з'ясовано судами, в охоплений перевіркою період позивач здійснював господарську діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, що підтверджується відповідними свідоцтвами про сплату єдиного податку: серія НОМЕР_2 від 07 грудня 2006 року, серія НОМЕР_3 від 17 грудня 2007 року, серія Є № 378735 від 04 грудня 2008 року.

В той же час, відповідно до пункту 2 «Прикінцеві положення» Закону України від 22 грудня 2006 року № 535-V «Про внесення змін до деяких законів України щодо оподаткування виробів мистецтва, предметів колекціонування або антикваріату» (набрав чинності 18 січня 2007 року) положення нормативно-правових актів щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва не поширюються на осіб, які здійснюють діяльність з перепродажу предметів мистецтва, колекціонування та антикваріату, діяльність з організації торгів (аукціонів) виробами мистецтва, предметами колекціонування або антикваріату.

Так, обґрунтовуючи свою позицію щодо безпідставності застосування ФОП ОСОБА_3 в охоплений перевіркою період спрощеної системи оподаткування обліку та звітності, контролюючий орган наголошував на здійсненні ним роздрібної торгівлі антикваріатом.

Надаючи оцінку наведеним доводам, судові інстанції цілком об'єктивно врахували правила частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, податковий орган відповідно до принципу офіційності в розглядуваній ситуації повинен достеменно довести факт здійснення підприємцем роздрібної торгівлі антикваріатом як підстави для нарахування платнику податкових зобов'язань, застосування до нього штрафних (фінансових) санкцій та, відповідно, правомірності прийняття оспорюваних актів індивідуальної дії.

За змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, в свою чергу, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі, зокрема, показань свідків.

Так, судом першої інстанції допитано як свідка ОСОБА_4, який пояснив, що позивач орендує частину належного йому на праві власності нежитлового приміщення галереї антикваріату «ІНФОРМАЦІЯ_1». При цьому свідок пояснив, що збирає антикварні речі, вони є його приватною власністю та виставлені в галереї не для реалізації, а як експозиція.

Частину приміщення ОСОБА_4, відповідно до його показань, здає в оренду позивачу для здійснення останнім господарської діяльності, яка полягає в реалізації сувенірної продукції (копій картин, перекуплених в інших магазинах репродукцій відомих ікон, видавничої продукції, поліграфії тощо), яка жодної історичної цінності не має.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції допитано як свідка ОСОБА_5 (ревізора-інспектора, який безпосередньо проводив перевірку ФОП ОСОБА_3). Вказаний свідок зазначив, що висновок про здійснення підприємцем реалізації антикваріату зроблено ним з назви магазину, де здійснює свою підприємницьку діяльність позивач. При цьому ОСОБА_5 пояснив, що продукцію, яку реалізував позивач, він оцінив як антикваріат. Однак, як з'ясовано судовими інстанціями, зазначена продукція не оцінювалась спеціалістами, а сам ревізор-інспектор не має відповідної освіти для того, щоб зробити об'єктивний висновок, чи є відповідні предмети антикваріатом. Також, свідок зазначив, що продукція не вилучалась та на експертизу не передавалась.

Тобто, доводи ревізора-інспектора про те, що позивач здійснює торгівлю антикваріатом ґрунтуються виключно на його припущеннях та особистій оцінці, в той час, як за правилами пункту 4 розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб'єктами підприємницької діяльності-фізичними особами, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 11 червня 2004 року № 326 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), не допускається відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також суб'єктивних припущень посадовими особами, що здійснюють перевірку, які не мають підтверджених доказів, та різного роду висновків щодо дій платника податків та, за їх наявності, відповідальних осіб за ведення обліку доходів і витрат суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи.

Крім того, відповідно до пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (які працювали у відповідний період продавцями в магазині позивача), допитаних як свідків, вони здійснювали торгівлю не антикваріатом, а сувенірною продукцією.

Натомість відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що саме позивачу (а не ОСОБА_4) належать товари (картини, статуетки, посуд тощо), розміщені в галереї антикваріату «ІНФОРМАЦІЯ_1», а також не доведено, що ФОП ОСОБА_3 здійснював реалізацію саме антикваріату, а не сувенірної продукції.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли цілком об'єктивного висновку, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності прийняття оскаржуваних актів індивідуальної дії, що з урахуванням приписів частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для визнання їх протиправними та скасування.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2014 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.