Справа № 826/26741/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 березня 2016 року № 826/26741/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом ОСОБА_1

до Управління державної реєстрації Головного територіального управління

юстиції у м. Києві

про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі - Відповідач), в якому просить скасувати рішення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 27.11.2015 року №26525134 та зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на склад з підвалом (літ. Е) загальною площею 522,80 кв.м., що складає 64/100 цілісного майнового комплексу площею 815,60 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Молодогвардійська, 11.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 27.11.2015 року №26525134 прийняте з підстав, що подані документи не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, є необґрунтованим та безпідставним.

Представник Відповідача в письмових запереченнях зазначив, що договір купівлі-продажу від 29.09.2015 року не посвідчений нотаріально, що суперечить ч.1 ст.657 Цивільного кодексу України, а тому оскаржуване рішення прийнято обґрунтовано та не підлягає скасуванню.

В судовому засіданні, враховуючи клопотання представників сторін про розгляд справи в порядку письмового провадження, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини 4 статті 122 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся 10.11.2015 року до Відповідача із заявою про державну реєстрацію прав власності №47321963.

До заяви було подано перелік документів, а саме: договір купівлі-продажу майна платника податків, яке перебуває у податковій заставі б/н від 29.09.2015 року, акт приймання-передачі активів, які перебувають у податковій заставі та належать ВАТ «АК «Київреконструкція» б/н від 05.10.2015 року, довідка Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №13992 (И-2015) від 23.10.2015 року, копія паспорта та ІПН, оригінали платіжних доручень.

Водночас рішенням від 27.11.2015 року №26525134 державним реєстратором прав на нерухоме майно Бродюк Іриною Юріївною управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Молодогвардійська, 11, оскільки встановив, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Зокрема, Відповідачем вказано, що договір купівлі-продажу від 29.09.2015 року не посвідчений нотаріально, що суперечить ч.1 ст.657 Цивільного кодексу України.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року із змінами і доповненнями, Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 року із змінами і доповненнями, Цивільним кодексом України.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон №1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, державній реєстрації прав підлягають: право власності; речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст. 18 цього ж Закону, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. (ч.4 ст.18 Закону №1952-IV)

Згідно з ч.1 ст. 24 цього ж Закону №1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Часиною 5 ст. 24 цього ж Закону передбачено, що відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Відповідно до договору купівлі-продажу майна платника податків, яке перебуває у податковій заставі від 29.09.2015 року ОСОБА_1 відповідно до Податкового кодексу України та Постанови КМУ від 29.12.2010 року №1244 «Деякі питання реалізації статті 95 ПК України», наказу Міністерства доходів і зборів України «Про затвердження порядку проведення цільових аукціонів з продажу майна платника податків, яке перебуває у податковій заставі» №571 від 10.10.2013 року придбав у власність складову частину майнового комплексу, а саме склад з підвалом (літ. Е), загальною площею 522,80 кв.м., яке розташовано у м. Києві по вул. Молодогвардійська, 11. Майно, що відчужується за цим договором, належить ВАТ «АК «Київреконструкція».

Статтею 95 Податкового кодексу України передбачено порядок продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно п. 95.21 ст. 95 ПК України, операції з продажу визначеного у цій статті майна на біржових торгах, аукціонах не підлягають нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З врахуванням вищевказаного, суд вважає, що спірне рішення є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки продаж заставного майна відбувався у порядку визначеному Податковим кодексом України, що у свою чергу, виключає застосування норм Цивільного кодексу України щодо нотаріального посвідчення таких договорів купівлі - продажу. Відповідно, укладений договір купівлі - продажу заставного майна від 29.09.2015 року з моменту його укладення підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, жодних інших порушень крім зазначених у спірному рішенні немає, а на підтвердження правомірності прийняття спірного рішення жодних належних та допустимих доказів суду Відповідачем не надано.

Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Ввідповідача зареєструвати за Позивачем право власності на спірне нежитлове приміщення, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно, суд при вирішенні питання щодо правомірності дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені по компетенції цього органу державної влади.

Вказана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008 року та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Так, статтею 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Реєстрація прав на нерухоме майно, відноситься до виключної компетенції державного реєстратора, а відтак судові органи не вправі перебирати на себе його повноваження.

Стаття 6 КАС України, визначає право на судовий захист порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Проте суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, враховуючи вищевказаний принцип адміністративного судочинства, суд зазначає, що захист порушеного права Позивача є можливим у спосіб зобов'язання Відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нежитлове приміщення, а саме, склад з підвалом (літ. Е), загальною площею 522,80 кв.м., яке розташовано у м. Києві по вул. Молодогвардійська, 11.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 27.11.2015 року №26525134.

3. Зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві розглянути заяву ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нежитлове приміщення, а саме склад з підвалом (літ. Е), загальною площею 522,80 кв.м., яке розташовано у м. Києві по вул. Молодогвардійська, 11.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути з Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 487,20 грн.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук