Справа № 686/5661/16-а
Суддя: Мороз В. О.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 686/5661/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Куркули Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Хмельницькому справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Хмельницькому про визнання відмови протиправною та зобов'язання до вчинення певних дій, -

встановив:

11 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому про визнання відмови протиправною та зобов'язання до вчинення певних дій. Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що з квітня 1987 року вона працювала державним арбітром Державного арбітражу Хмельницької області, в.о. арбітра Арбітражного суду Хмельницької області, суддею Арбітражного суду Хмельницької області, суддею Господарського суду Хмельницької області, заступником голови Господарського суду Хмельницької області. З червня 2012 року позивачу було призначено пенсію за віком. 23.03.2015 року вона перебуваючи на посаді заступника голови Господарського суду Хмельницької області направила до Вищої ради юстиції звернення про внесення подання щодо звільнення її з займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку та 12.11.2015 року Верховна Рада України постановою № 788-VIII дану заяву задовольнила. 04.12.2015 року наказом голови Господарського суду Хмельницької області позивач була звільнена з роботи у зв'язку з поданням заяви про відставку.

03.03.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому з заявою про її переведення з пенсії за віком на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, проте їй листом відповідача № 5569/03 від 04.03.2016 року було відмовлено у зв'язку з тим, що пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII було передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», тощо.

Проте позивач не погоджується з такою відмовою відповідача, оскільки своїм правом на відставку вона скористалася 23.03.2015 року, а саме коли подала заяву про внесення подання щодо її звільнення, тобто до набрання чинності ч.3 ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції закону № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та за наявності у неї стажу 29 р. 2 місяці, а тому набула право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 % грошового утримання судді, так як послідуючий розгляд її звернення Вищою радою юстиції та Верховною Радою України не залежав від її волі.

У зв'язку з наведеним, позивач просить суд визнати відмову відповідача у призначенні та виплаті їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці замість пенсії за віком - протиправною; зобов'язати відповідача нарахувати та виплачувати їй з 05.12.2015 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 % грошового утримання судді згідно довідки Господарського суду Хмельницької області від 25.02.2016 року № 02-16/86/16 без обмеження його граничного розміру з врахуванням раніше виплаченої пенсії за віком.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вказавши, що в діях Управління відсутні будь-які порушення закону, а тому відмова у призначенні позивачу грошового утримання судді у відставці є обґрунтованою та правомірною.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.04.1987 року по 31.08.1991 року працювала Державним арбітром обласного державного арбітражу; з 01.09.1991 року по 18.06.1992 року в.о. арбітра арбітражного суду; з 19.06.1992 року по 04.12.2015 року арбітром (суддею) Арбітражного (господарського) суду Хмельницької області.

В черні 2012 року позивачу відповідачем було призначено пенсію за віком.

23.03.2015 року ОСОБА_1 обіймаючи посаду заступника голови Господарського суду Хмельницької області направила до Вищої ради юстиції звернення про внесення подання щодо звільнення її з займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку.

16.07.2015 року Вища рада юстиції внесла подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Хмельницької області у зв'язку із поданням заяви про відставку, а 12.11.2015 року Верховна Рада України постановою № 788-VIII дану заяву задовольнила.

04.12.2015 року наказом голови Господарського суду Хмельницької області позивач була відрахована зі штату господарського суду Хмельницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

03.03.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому з заявою про її переведення з пенсії за віком на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, проте їй листом відповідача № 5569/03 від 04.03.2016 року було відмовлено, оскільки з 1 червня 2015 року пенсії/ щомісячне довічне грошове утримання не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Проте, суд вважає дану відмову відповідача протиправною у зв'язку з наступним.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень у тому числі органів державної влади.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В пункті 7 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді.

Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

В рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 також зазначено, що довічне грошове утримання судді це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належним матеріальним утриманням. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у Конституції України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Це положення узгоджується ч. 3 ст. 22 Конституції України.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року та міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з п. 54 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки (Рекомендація № CM/REC(2010)12) "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці."

Тож, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою /пенсією/ , але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних /законних/ очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при видаленні його з посади /відставки/, яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України, статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально - побутове забезпечення, в тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким було запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів.

Згідно з ч. 1, 3, 4, 5 ст. 109 Закону № 2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Частиною 6 статті 111 Закону № 2453-VI визначено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Починаючи з 1992 року держава Україна понад 20 років на конституційному (п.п.2,9, ч 5 ст. 126 Основного Закону України) та законодавчому (ст. 43 Закону України № 2862-ХII, ст. 138 Закону № 2453 VI, ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції Закону 192-VIII) рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями за наявності стажу на посаді судді не менше 20 років, виплати щомісячного довічного грошового утримання в розмірі максимально наближеному до розміру суддівської винагороди.

В рішенні від 03.06.2013 року Конституційний Суд України вказав на те, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» змінено визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного утримання суддів, залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів. Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, 01.12.2004 року № 19-рп/2004, 11.10.2005 року № 8-рп/2005, 22.05.2008 року № 10-рп/20008, згідно з якими «визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя».

Враховуючи наведене, Конституційний Суд України зазначив, що з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

28 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12 лютого 2015 року N 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" , яким викладено в новій редакції всі положення Закону України від 7 липня 2010 року N 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Частина третя статті 141 Закону N 2453-VI у редакції Закону N 192-VIII передбачала, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Зазначена норма була прийнята, однак не була практично реалізована, оскільки відповідно до Закону N 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» вказана частина набула нового змісту, згідно з яким: 1) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді; 2) вилучено речення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді в разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Частиною 5 Закону України № 213-VIII щомісячне довічне грошове утримання обмежено до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Згідно п.5 Прикінцевих положень вказаного Закону, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» тощо.

Частиною першою статті 126 Конституції України передбачено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Зазначений конституційний принцип знайшов відображення і в положеннях Закону N 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII.

Так, у пунктах 8, 11 частини четвертої статті 48 цього Закону зазначено, що незалежність судді, у тому числі, забезпечується його належним матеріальним і соціальним забезпеченням та правом на відставку.

Крім того, частиною шостою статті вказаної норми права передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013 (Рішення № 3-рп/2013), від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

З урахуванням викладеного суд вважає, що первинна редакція закону № 2453-VI у редакції Закону N 192-VIII у частині забезпечення гарантій незалежності суддів відповідала положенням Конституції України.

Між тим, положеннями статті 138 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 213-VIII, якими установлено обмеження рівня матеріального забезпечення суддів у відставці, а також прикінцевими положеннями Закону суттєво порушуються конституційні гарантії суддів, в тому числі і гарантії позивача. Вказані положення суперечать конституційним нормам , а саме: ст.ст. 8, 21, 22 Конституції України.

Крім того, «Прикінцеві положення» Закону носять загальний характер, прийняті під умовами неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних на загальних підставах і фактично не скасовують норми ст. 138 спеціального закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до вимог п.11 перехідних положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів", в редакції чинній на дату звернення позивача до Вищої ради юстиції України із відповідною заявою, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим законом.

Термін "законодавство" треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Аналогічна правова позиція викладена в Рішенні Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну "законодавство").

У постановах від 17.03.2015 року (справа № 21-371а14, №21-429а14), від 09.06.2015 року (справа № 21-472а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок щодо обмеження грошового утримання судді зазначивши, що оскільки за змістом п. 4 Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 03.06.2013 року № 3-рп/2013.

У постанові № 14 Пленуму Верховного Суду України від 03.07.2015 року порушено питання про звернення до Конституційного Суду України з відповідним конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-V1 «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 року № 192-V111 «Про забезпечення права на справедливий суд» у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 пункту 2, пункту 17 розділу I, пункту 5 розділу III Закону України від 02.03.2015 року № 213-V111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням статті 8, частини першої статті 21, частини першої, пунктів 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

В конституційному поданні Пленум Верховного Суду України зазначив, що ухвалення рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційними законів, інших правових актів або окремих положень зумовлює втрату ними чинності з дня ухвалення такого рішення.

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції.

Відхилення від такого підходу свідчать про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Із наведеного випливає, що Закон України від 02.03.2015 року № 213-V111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» не може суперечити Рішенню Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013.

Як встановлено судом, при поданні документів до Управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому стаж роботи судді ОСОБА_1, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 03 березня 2016 року складав більше 25 років.

Враховуючи вищевикладене, і те, що позивач працювала суддею в період дії спеціальних Законів України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року, з наступними змінами, Постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005р. та «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року, з наступними змінами, які давали їй право на відставку та довічне грошове утримання, з урахуванням стажу роботи суддею і відповідного віку, суд вважає, що вона на підставі вказаних законів і п. 9 ст. 126 Конституції України набула право на відставку з призначенням щомісячного довічного грошового утримання або право на призначення пенсії у порядку та на вищезазначених умовах.

Крім того позивач подала заяву про внесення подання щодо її звільнення 23.03.2015 року, тобто до набрання чинності ч.3 ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції закону № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та за наявності у неї стажу 29 р. 2 місяці, а тому набула право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 % грошового утримання судді, так як послідуючий розгляд її звернення Вищою радою юстиції та Верховною Радою України не залежав від її волі.

В результаті прийняття пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII, яким фактично ліквідовано конституційно закріплений інститут відставки судді, судді, які звернулися до Пенсійного фонду України із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання (пенсії) після 1 червня 2015 року, перебувають у різному правовому становищі порівняно із суддями, які звернулися із аналогічною заявою до 1 червня 2015 року. Вказівка лише на дату звернення до пенсійного фонду з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання є порушенням принципу правової визначеності та принципу рівності всіх громадян (статті 8, 21 Конституції України).

Судді є рівними, адже, здійснюючи правосуддя, мали відповідно до законодавства однаковий статус та гарантії незалежності, що включають і порядок призначення щомісячного довічного грошового утримання. Викладене підтверджує порушення приписамиЗакону № 213-VIII універсального принципу рівності, закріпленого статтею 21 Основного Закону України, а також порушення принципів незалежності суддів, передбачених частиною першою, пунктом 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Аналізуючи наведені положення, суд приходить до висновку про те, що в усіх випадках розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має визначатись виходячи з розміру грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, виходячи з положень ст. 22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що вона має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, передбаченому ч. 3ст. 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI.

Розмір довічного грошового утримання повинен складати 90% заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру.

Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права судді у відставці і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді конкретної справи застосовує Конституцію України, як акт прямої дії, так як рішення суду повинно ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Враховуючи те, що позивач є суддею у відставці, з огляду на положення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню ст.ст. 8, 19, 22, 126 Конституції України, а також ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». У звязку з чим, рішення відповідача про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії є таким, що порушує права та інтереси позивача і суперечить Конституції України та Закону України, який прийнятий на основі Конституції України.

Відтак, суд вважає, що право позивача на отримання довічного грошового утримання судді у відставці було порушене відповідачем, а тому підлягає відновленню.

При цьому встановлено, що дії відповідача, а саме відмова у призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не ґрунтуються на правильному застосуванні законів та нормативно-правових актів України, а тому підлягають визнанню їх неправомірними.

Разом з тим, право позивача на щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці виникло з моменту отримання нею статусу судді у відставці, тобто з моменту звільнення її з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку - 23.03.2015 року (до набрання чинності законом № 213-VIII від 02.03.2015 року). Однак скористатися правом на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач змогла лише після відрахування зі штату суду (починаючи з 05.12.2015 року, тобто з наступного дня після видачі наказу № 19-к про відрахування зі штату суддів).

Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порушене право ОСОБА_1 на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яке передбачене чинним Законодавством України на момент виникнення даного права, підлягає захисту та відновленню шляхом зобов'язання відповідача вчинити відповідні дії, зокрема, призначити та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці саме з 05.12.2015 року виходячи з розміру 90 відсотків заробітку працюючого судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Згідно ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, відшкодуванню позивачу підлягає 1102 грн. 40 коп. шляхом стягнення їх з Управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому на користь ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 71, 86, 94, 158 - 160 КАС України, суд -

постановив:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати відмову Управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому у призначенні та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці замість пенсії,за віком протиправною.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 5 грудня 2015 р. щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 % грошового утримання судді згідно довідки Господарського суду Хмельницької області від 25 лютого 2016 р. № 02-16/86/16 без обмеження його граничного розміру з врахуванням раніше виплаченої пенсії за віком.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому на користь ОСОБА_1 1102 грн. 40 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький міськрайонний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: