Справа № 815/5841/15
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5841/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусик А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_1 та представника відповідача - Білоконь Наталії Олегівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №444-15 від 30 липня 2015 року про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2014 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

14 жовтня 2014 року наказом начальника Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №191 у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача.

13 квітня 2015 року за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2014ODS0241) Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №444-15 від 30 липня 2015 року, з посиланням на ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21 вересня 2015 року позивач отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 354 від 21 серпня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необґрунтованою, а вказане рішення протиправним, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи в задоволенні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятих ним рішень та необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до п.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З наведеного вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування цих суб'єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем зазначено, що причиною звернення за захистом є збройний конфлікт в Судані (Дарфур), який розпочався у 2003 році, та діяльність провладних збройних угрупувань, які захоплюють міста, вбивають людей та знищують житло. Проте, як вбачається з матеріалів справи та зазначалось позивачем, останній ніколи не приймав участь у політичній, релігійній та військовій діяльності, не був членом жодних організацій, не приймав участь у демонстраціях тощо. Позивач не навів фактів свого особистого переслідування чи переслідування членів родини або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного документа на підтвердження цих фактів. До виїзду із Судану він не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних суб'єктів.

Також, з дослідження інформації про країну походження позивача вбачається, що активна фаза конфлікту в Дарфурі тривала з 2004 по 2007 роки, збройний конфлікт у Дарфурі (Судан) є локалізованим та не поширюється на всю територію країни. В цілому ситуацію в країні можна описати як нестабільну, хоча це більше обумовлено недавніми акціями протесту та масовими заворушеннями, які відбулися на території усієї країни після прийняття урядом країни рішення про скасування державних субсидій на моторне та інше паливо і підвищення удвічі роздрібних цін на пальне.

Крім того, позивачем було зазначено, що протягом 2005 - 2006 років його найближчі родичі виїхали до Республіки Чад, в той же час він у вказаний період часу проживав на Батьківщині та навчався в Ісламському Університеті м.Омдурман, після закінчення навчання з 2006 до 2008 року працював інженером у м.Аль-Генейна, штат Дарфур, а в Україну виїхав лише в 2010 році.

Тому, приймаючи до уваги обставини перебування позивача у Судані та його виїзду з країни громадянської належності, а також враховуючи, що підчас розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу щодо його переслідування в Судані і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Документів та доказів, які б свідчили про наявність підстав для надання статусу біженця, позивачем надано не було, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі кримінальну та політичну ситуації, не містять конкретних відомостей про утиски позивача.

Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивач покинув країну походження 25 листопада 2010 року авіарейсом Хартум (Судан) - Каїр (Єгипет), в Каїрі перебував протягом 2-х місяців, оформлював навчальну візу в Україну. 30 грудня 2010 року вибув з Єгипту авіарейсом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна).

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

Доводи, викладені у апеляційній сказі були предметом дослідження судом першої інстанції та свого підтвердження не знайшли.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому КАС України.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: Л.Є. Зуєва О.А. Шевчук