Справа № 813/6353/15
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року Справа № 813/6353/15

15 год. 03 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Приймак С.І.,

позивач ОСОБА_1,

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача 1 не прибув,

від відповідача 2 не прибув,

від третьої особи не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Миколаївський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - відповідач 1, ГУ МВС України у Львівській області), Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - відповідач 2, ГУ НП у Львівській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Миколаївський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - третя особа, Миколаївський РВ ГУ МВС України у Львівській області), в якому просить:

- наказ відповідача № 879 о/с від 06.11.2015 року про звільнення позивача з органів внутрішніх справ визнати протиправним і скасувати;

- поновити позивача на посаді старшого дільничного інспектора сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення позивача з органів внутрішніх справ через скорочення штатів є незаконним, оскільки не дотримано процедури звільнення, не встановлено можливість подальшого використання на службі, не запропоновано жодної посади. Позивач вказує, що попереджений про можливе звільнення 06.11.2015 року, тобто в день поновлення його в органах внутрішніх справ на підставі Наказу № 878 о/с. Позивач вважає, що його права грубо порушені, він відповідає вимогам до поліцейського та не відмовлявся від проходження служби в поліції, а тому позов обґрунтований та його слід поновити на посаді.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач 1 явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавав.

Представник відповідача 1, ГУ МВС України у Львівській області, у судових засіданнях проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмовому запереченні від 18.01.2016 року за вх. № 1057 /а.с.21-24/, а також заперечення від 02.02.2016 року за вх. № 2218 /а.с.65-70/. Зазначив, що передумовою та законною підставою для звільнення позивача з органів внутрішніх справ, в контексті реформування правоохоронних органів, став наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1388 від 06.11.2015 року «Про організаційно-штатні питання», яким, зокрема, скорочено всі штатні посади ГУ МВС у Львівській області (в тому числі і посаду позивача) у кількості 7521 одиниця. 100% особового складу було звільнено зі служби. Беручи до уваги відсутність посад та процес припинення юридичних осіб територіальних органів МВС України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №730 від 16.09.2015 року, жодної фактичної можливості подальшого використання на практичні службі саме в міліції ОСОБА_1 у відповідача 1 не було. Позивач відноситься до таких осіб, які не подали рапорту про звільнення у зв'язку з переходом до Національної поліції. Пояснив, що позивача звільнено 06.11.2015 року, штатні посади були відсутніми у зв'язку із скороченням та відсутні бюджетні асигнування для оплати грошового утримання за такими посадами через ліквідацію, Закон України «Про міліцію» припинив свою дію, відповідно жодних підстав для виплати позивачу грошового зобов'язання не має. Зазначив, що позивач ознайомився з копією наказу № 878 о/с від 06.11.2015 року 06.11.2015 року, що підтверджується підписом позивача. Просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач 2 явки уповноваженого представника у попереднє судове засідання не забезпечив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавав.

Представник відповідача 2, ГУ НП у Львівській області, в судових засіданнях проти позову заперечив повністю з підстав викладених у запереченні від 02.02.2016 року за вх. № 2219 /а.с.77-79/ та зазначив, що відсутні будь-які підстави стверджувати, що органи Національної поліції є правонаступниками органів міліції. Позивач не проходив службу у Національній поліції, а відтак, не може бути поновлений Головним Управлінням НП у Львівській області на посаді. Пояснив, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 580-VІІІ. Позивач із заявою про прийом його на службу в ГУ НП у Львівській області не звертався, що підтверджується відповідною довідкою. ГУ НП у Львівській області жодних прав позивача не порушувало та не порушує, відповідно підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні. Зазначив, що поновлення на посаді працівника, з якої останній не був звільнений, жодним нормативно правовим актом не передбачено. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - позивач не приймався на службу до відповідача 2 та відповідач 2 не приймав рішення щодо його звільнення, а тому жодного вимушеного прогулу не було та не може бути. Просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, Миколаївський РВ ГУ МВС, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавала.

У судовому засіданні 29.03.2016 року, на яке відповідачі та третя особа не з'явилися, суд прийняв до уваги думку позивача та його представника щодо можливості почати судовий розгляд за даною явкою, а також зважив на дозволені законом строки розгляду справи, ухвалив на підставі ст. ст. 71, 128 Кодексу адміністративного судочинства України розглянути справу на підставі наявних у ній доказів без участі відповідачів та третьої особи.

Суд заслухав пояснення позивача, представників сторін, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 04.07.2002 року по 06.04.2011 року /а.с.34-45/.

Наказом ГУ МВС Ураїни № 106 о/с від 06.04.2011 року позивача звільнено з посади старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївсього РВ ГУ МВС України у Л/о у запас Збройних сил України за п. 64 «є».

Не погоджуючись із прийнятим наказом, позивач оскаржив такий у судовому порядку.

Згідно з постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18.05.2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адмністративного суду від 14.01.2011 року позивачу про визнання протиправними наказів та їх скасування позивачу відмовлено.

Відповідно до постанови Вищого адміністративного суду від 07.10.2015 року у адміністративній справі № К/9991/91466/11 касаційну скаргу ОСОБА_1задоволено частково; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18.05.2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2011 року скасовано; ухвалено нову постанову про задоволення позову в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про скасування та поновлення на посаді; скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 27.01.2011 року № 100 та наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.04.2011 року №106 о/с; поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на займаній посаді з 06.04.2011 року; в частині позовних вимог про стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції /а.с.46-48/.

На виконання вказаної постанови видано виконавчий лист № 2а-2243/11/1370 /а.с.51/.

Так, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2015 року у справі № 2а-2243/11/1370 за позовом ОСОБА_1 до ГУ МВС України у Львівській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адміністративний позов задоволено повністю та стягнуто на користь позивача плату за час вимушеного прогулу з 06.04.2011 року по 05.11.2015 року в сумі 78640,89 грн.; постанову в частині стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 2043,14 грн. звернуто до негайного виконання /а.с.109-115/.

На виконання вказаної постанови видано виконавчий лист № 2а-2243/11/1370 від 16.12.2015 року /а.с.108/.

Відповідно до заяви від 19.10.2015 року (одержано 19.10.2015 року) позивач звернувся до ГУ МВС України у Львівській області про вирішення питання про поновлення його на посаді відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 07.10.2015 року /а.с.52/.

Так, 06.11.2015 року відповідно до наказу №878о/с скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області від 27.01.2011 року №100 та наказ ГУ МВС України у Львівській області від 06.04.2011 року № 106о/с; поновлено ОСОБА_4 в органах внутрішніх справ на займаній посаді з 06.04.2011 року /а.с.72-73/.

Того ж дня, видано наказ №879о/с, згідно з яким відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 /У-480148/, старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУ МВС України з 06.11.2015 року. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби складає: 15 років 08 місяців 27 днів у пільговому обчисленні: 19 років 05 місяців 29 днів /а.с.9/.

ОСОБА_1 одержав трудову книжку 06.11.2015 року, що підтверджується копією відмітки про ознайомлення з вищевказаним наказом /а.с.76/, зазначив, що претензій не має.

В той же час, вважаючи звільнення незаконним, наказ таким, що порушує його права та законні інтереси, протиправним та таким, що слід скасувати, звернувся з вказаним позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Сфера трудових відносин всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини врегульована Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. №580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. №114 (далі - Положення №114).

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Аналогічна позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року №753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби».

Відповідно до ст. 1 Закону №580-VІІІ Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працевлаштування працівника в новоутвореній установі не передбачено вказаним Законом як обов'язок роботодавця.

Разом з тим, приписами п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, Законом №580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вищевикладених норм слід зробити висновок, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за умови виявлення ними відповідного бажання, та у спосіб визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI.

Оскільки Закон України від 02.07.2015 р. №580-VIІI «Про Національну поліцію» опубліковано в газеті «Голос України» 06.08.2015 року, 3-х місячний термін для виявлення працівниками міліції бажання проходити службу в поліції сплив 06.11.2015 року.

Позивач у судовому засіданні пояснив, що вважає своє звільнення з органів внутрішніх справ передчасним, бо повинен би був бути звільненим 07.11.2015 року, оскільки 06.11.2015 року - останній день для виявлення свого бажання продовжити роботу в органах внутрішніх справ, зокрема, шляхом подання заяви.

Однак, в судовому засіданні встановлено, що позивач ні 06.11.2015 року, ні 07.11.2015 року заяву або рапорт щодо бажання продовжити службу Національній поліції не писав.

Суд зважає на пояснення позивача про ознайомлення його 06.11.2015 року з наказми про поновлення та про звільнення з органів внутрішніх справ одночасно, однак судом не встановлено, та позивач не довів, що під час ознайомлення з цими наказми наманався усно чи письмово виявити бажання продовжити службу у Національній поліції.

На противагу цьому, до матеріалів справи долучено лист «Про надання інформації» від 01.02.2016 року за № 112/10-2016 року, відповідно до якого членом ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області повідомлено, що рапорт ОСОБА_1 щодо звільнення з ОВС через перехід у визначеному законодавством порядку до іншого державного органу чи про прийом на службу в Національну поліцію України в період до 06.11.2015 року включно до ГУ МВС не надходив /а.с.71/.

Таким чином, на переконання суду, ОСОБА_1 не скористався наданим йому Законом №580-VІІІ правом на подання заяви про прийняття на службу до поліції, тобто в розумінні даного Закону не надав згоди на проходження служби в поліції.

Згідно з п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Також, позивач покликається на те, що відповідачем 1 в порушення пп. «г» п. 64 Положення №114 не встановлено відсутності можливості подальшого його використання на службі.

Дійсно, відповідно до пп. "г" п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Проте, слід зауважити, що постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" від 16.09.2015 року №730 ліквідовано як юридичні особи територіальні органи Міністерства внутрішніх справ. ГУ МВС України у Львівській області перебуває в стані припинення /а.с.26-33/.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1388 від 06.11.2015 року "Про організаційно-штатні питання" скорочено всі штатні посади, зокрема, ГУ МВС України у Львівській області, у кількості 7521 одиниця /а.с.30-31/.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях. Отже, у випадку повної ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників, відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто, пряма заборона на звільнення перелічених працівників, обумовлена в Законі.

За таких обставин, враховуючи процес ліквідації органів міліції, відсутність волевиявлення позивача з приводу проходження служби в поліції, відсутність прямо передбачених обмежень щодо звільнення позивача через скорочення штатів, відповідач 1 не зобов'язаний був розглядати можливість подальшого використання позивача на службі, а відтак, суд не бере до уваги такі покликання позивача.

З цих же підстав суд не бере до уваги покликання позивача про відповідність його вимогам до поліцейського передбаченим ст. 49 Закону №580-VІІІ.

Крім того, судом встановлено, що відповідач 1 подав інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці /а.с.74-75/.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з ч. 3 цієї ж статті, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що ГУ МВС України у Львівській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з дотримання критеріїв правомірності рішення передбачених ч. 3 ст. 2 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача з органів внутрішніх справ. Оскільки ж позовні вимоги щодо поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовної вимоги про скасування наказу про звільнення, яку суд визнав необґрунтованою, у задоволенні вказаних вимог також слід відмовити.

З врахуванням викладеного, вимоги позовної заяви є необгрунтованими, спростованими доказами долучними до матеріалів справи, а, відтак, у задоволенні таких слід відмовити повністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільняються від сплати судового збору позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 136, 138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 04.04.2016 року.

Суддя Кравців О.Р.