Справа № 2а-4910/11/2670
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 березня 2016 року № 2а-4910/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Славутич-2» до Київської міської державної адміністрації, за участю третіх осіб - Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування розпорядження в частині,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Житлово-будівельний кооператив «Славутич-2» (далі - ЖБК «Славутич-2») до Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА), за участю третіх осіб - Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (далі - КП «Київжитлоспецексплуатація»), Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування розпорядження відповідача від 10.12.2010 № 1112 в частині передачі нежилих підвальних приміщень загальною площею 779,4 м2, сходових клітин загальною площею 59,9 м2 і службових приміщень позивача на першому поверсі будинку загальною площею 30,5 м2.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.11.2015 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2015 прийнято справу № 2а-4910/11/2670 до провадження.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову.

З урахуванням неприбуття третіх осіб та відсутністю необхідності заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Предметом спору у межах даної адміністративної справи є правомірність розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами у м. Києві» в частині закріплення на праві господарського відання за КП «Київжитлоспецексплуатація» нежилих приміщень, площею 1867,50 м2 у житловому будинку по вул. А. Бучми, 6-А в м. Києві.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи, серія А00 № 773718, ЖБК «Славутич-2» є юридичною особою та зареєстрований Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією по вул. А.Бучми, 6-А в м. Києві (номер запису 0008783).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.05.2011 № 715 «Про окремі питання виконання розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» (із змінами та доповненнями) внесені зміни, а саме: Додаток 11 до розпорядження від 10.12.2010 № 1112 викладено в новій редакції, із змісту якої вбачається, що до комунальної власності територіальної громади м. Києва передані нежилі приміщення у житловому будинку по вул. А.Бучми, 6-А у м. Києві площею 537,2 м2.

При цьому, позовні вимоги обґрунтовані тим, що лише мешканці будинку - члени ЖБК «Славутич-2», як співвласники, а не КМДА, Київська міська рада чи будь-які інші органи місцевого самоврядування чи державної виконавчої влади, мають право на володіння, користування чи розпорядження допоміжними приміщеннями у житловому будинку по вул. А.Бучми, 6-А у м. Києві.

Позивач вважає, що приймаючи спірне розпорядження відповідач позбавив мешканців будинку їх законного права власності на володіння, користування та розпорядження належним їм майном.

Таким чином, позивач стверджує, що розпорядження КМДА прийнято без дотримання вимог чинного законодавства, що призвело до порушення права власності позивача на частину об'єкту нерухомого майна.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 у справі № 800/206/15. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.01.2016 у справі № К/800/38720/15.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, п.п. 6, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 6 КАС України предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси юридичних осіб, тобто суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.03.2013 у справі № 21-438а12.

При цьому, у постанові Верховного Суду України від 10.04.2012 № 21-1115во10, за результатами аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ст. 17 КАС України, висловлено наступну правову позицію: «суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням».

Згідно з ч. 2 ст. 2442 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, під час розгляду справи адміністративної юрисдикції, позивач повинен зазначити, які саме його права або законні інтереси порушено рішенням та діями суб'єкта владних повноважень. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01.10.2013 у справі № К/800/30785/13.

Натомість позивач обґрунтовує позовні вимоги метою усунення порушень прав осіб, які є співвласниками житлового багатоквартирного будинку, в тому числі допоміжних приміщень у будинку.

Разом з тим, згідно з п. 1 рішення Конституційного Суду України від 09.11.2011 у справі № 1-22/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Отже, оспорюване розпорядження відповідача створює правові наслідки та стосується законних інтересів виключно третіх осіб і тому не могло спричинити порушення прав та законних інтересів позивача у публічно-правовій сфері. Зважаючи на це, позивач не є учасником публічно-правових відносин при прийнятті такого розпорядження відповідачем.

При цьому, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у останнього права власності на будь-які приміщення у житловому будинку по вул. А.Бучми, 6-А у м. Києві.

Водночас, згідно з листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна» від 08.06.2012 № 22254 (И-2012) (т. 1 а.с. 244) по нежитловому фонду за адресою: м. Київ, вул. А. Бучми, 6А проведена реєстрація права власності на: нежилі приміщення №№ 6, 7 площею 13,9 кв2 за TOB «Аґрус-X»; нежиле приміщення № 129а, № 129б площею 424,5 кв2 за TOB «Вояж»; нежиле приміщення площею 647,60 кв2 за Швейцарською компанією «Монтгопфієр АГ»; нежилі приміщення з № 1 по № 15 (гр. пр. № 129) (літ. А) площею 244,3 кв2 за TOB «Фанум»; будівля розподільчого пункту № 79 (літ. В) площею 58,40 кв2 за ВАТ «Київенерго».

Поряд з цим, з аналізу змісту оскаржуваного розпорядження вбачається, що воно не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, отже само по собі не породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права та обов'язки.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, оскаржуване розпорядження ніяким чином не зачіпає прав та обов'язків позивача, не містить жодних приписів, які є обов'язковими для виконання саме позивачем.

За таких умов, суд приходить до висновку, що відповідач у рамках публічно-правових відносин з ЖБК «Славутич-2» не порушував права позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Житлово-будівельного кооперативу «Славутич-2» відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко