Справа № 2а-0770/79/12
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року м. Київ К/800/26891/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області

на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2014 року

у справі №2а-0770/79/12

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень.

Закарпатський окружний адміністративний суд постановою від 29 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою від 08 травня 2014 року, задовольнив адміністративний позов частково. Визнав протиправним та скасував податкові повідомлення-рішення від 29 лютого 2008 року №/0 та від 08 травня 2008 року №/1 у частині донарахування суми 70 929,16 грн. - основного платежу та 37 164,48 грн. - штрафних (фінансових) санкцій. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу відповідача на адресу суду касаційної інстанцій не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Працівники контролюючого органу провели планову документальну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) позивачем за період з 30 червня 2005 року по 31 грудня 2007 року, про що склали акт від 14 лютого 2008 року №258/17-119/НОМЕР_1, яким встановили порушення позивачем вимог пункту 2.1 статті 1 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03 липня 1998 року №727 у частині торгівлі моторними мастилами та порушення пункту 8 Порядку видачі Свідоцтва про плату єдиного податку, у частині введення книги обліку доходів і витрат; порушення вимог пункту 2.2 статті 13 Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №13-92 «Про прибутковий податок з громадян» у частині неналежного введення обліку доходів та витрат, у результаті чого відповідачем донараховано до слати податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2007 рік у сумі 52 085,00 грн.; підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, пунктів 9.3, 9.5, 9.6 статті 9, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у частині несплати податку на додану вартість, у результаті чого позивачу збільшено податкові зобов'язання з ПДВ у розмірі 92 595,00 грн.

За результатами перевірки контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 29 лютого 2008 року №/0, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на 52 085,00 грн. та №/0, яким збільшив суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 139 392,40 грн., з яких основний платіж - 92 595,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 46 797,40 грн.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх в адміністративному порядку.

За результатами розгляду скарги позивача від 13 березня 2008 року, контролюючий орган прийняв рішення від 08 травня 2008 року №1240/К/250, яким залишив без змін податкове повідомлення-рішення від 29 лютого 2008 року №/0 та збільшив на 170,00 грн. суму штрафної (фінансової) санкції, визначеною податковим повідомленням-рішенням від 29 лютого 2008 року №/0.

На підставі акту перевірки від 14 лютого 2008 року №258/17-119/НОМЕР_1 та рішення про результати розгляду скарги від 08 травня 2008 року №1240/К/250, контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 08 травня 2008 року №/1, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на 52 085,00 грн., №/1, яким збільшив суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 139 392,40 грн., з яких основний платіж - 92 595,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 46 797,40 грн. та №/1, яким збільшив позивачу суму штрафних санкцій з податку на додану вартість у розмірі 170,00 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, слугували висновки контролюючого органу про перевищення у 2007 році граничного обсягу виручки від реалізації продукції, визначеного Указом Президента «Про спрощену систему оподаткування звітності суб'єктів малого підприємництва», у зв'язку з чим, у позивача виник обов'язок щодо переходу на загальну систему оподаткування, що всупереч вимогам податкового законодавства позивачем зроблено не було.

Задовольняючи часткового позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що обов'язок щодо переходу на загальну систему оподаткування виник у позивача з 01 січня 2007 року, тому вимоги Закону України «Про податок на додану вартість» щодо нарахування та сплати податку на додану вартість також поширюються на позивача з цієї дати.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач у 2006 році мав обсяг виручки за 2006 рік у розмірі 505 128,00 грн. та перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтва про сплату єдиного податку №93213313.

З матеріалів справи вбачається, що у 2007 році сукупний обсяг виручки позивача склав 462 975,72 грн. Однак, документально підтверджені витрати, пов'язані з отриманням доходу від здійснення підприємницької діяльності за 2007 рік, за результатами проведення перевірки контролюючий орган визначив у розмірі 115 744,00 грн., а оподатковану суму доходу у 2007 році відповідач визначив у розмірі 347 231,72 грн.

Відповідно до статті 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства» суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, податку на додану вартість.

При вирішенні питання щодо виникнення у позивача обов'язку зареєструватись платником податку на додану вартість та оподаткувати операції з поставки послуг (товарів) таким податком, слід керуватися Законом України «Про податок на додану вартість», який визначає порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету.

Суб'єкт підприємницької діяльності підпадає під загальні вимоги Закону України «Про податок на додану вартість», а отже, є платником ПДВ, якщо відповідає одній із наведених у пункті 2.1 статті 2 цього Закону ознак платника податку, а саме: здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку; підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку; імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

Перелік підстав, за яких підприємець підлягає обов'язковій реєстрації як платник ПДВ, визначено у пункті 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість».

Так, відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку на додану вартість, у разі коли сума від здійснення операцій з поставки товарів, нарахована такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 тис. грн.

Згідно пункту 9.3 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», особи, які підпадають під визначення пункту 2.3 статті 2 цього Закону, зобов'язані зареєструватися як платник податку у податковому органі за їх місцезнаходженням (місцем проживання). Форма заяви про реєстрацію визначається у порядку, визначеному центральним податковим органом. Дані з реєстру платників податку підлягають оприлюдненню в порядку, визначеному центральним податковим органом.

Відповідно до абзацу 2 пункту 9.4 статті 9Закону України «Про податок на додану вартість», якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобов'язана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним податковим періодом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що до моменту перевищення платником єдиного податку граничного обсягу виручки, визначеного у статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», положення Закону України «Про податок на додану вартість» щодо оподаткування поставок товару (послуг) не можуть поширюватися на такого платника.

Таким чином, з моменту перевищення обсягу виручки, визначеного у статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», починають розповсюджуватись положення Закону України «Про податок на додану вартість», зокрема підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону щодо підстав для обов'язкової реєстрації платником податку.

Відповідно, у разі, коли з моменту перевищення граничного розміру виручки, визначеного статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», особою, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, допущено перевищення операції з поставки товарів (послуг) сукупно протягом останніх дванадцяти календарних місяців 300 тис. грн. (без урахування податку на додану вартість), у такої особи виникає обов'язок зареєструватися платником та сплатити податок на додану вартість, починаючи з операції, за якою відбулось перевищення загальної суми від здійснення операцій з поставки товарів (послуг).

При цьому, слід врахувати, що виходячи із положень абзацу четвертого пункту 9.4 статті Закону України «Про податок на додану вартість», особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування. Проте у такої особи не виникає обов'язку подавати податкову декларацію з податку на додану вартість та нести відповідальність за неподання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 01 січня 2007 року повинен був перейти на загальну систему оподаткування, у зв'язку із чим, саме з цього періоду, на нього поширювалися вимоги Закону України «Про податок на додану вартість».

Разом з тим, у липні 2007 року загальна сума від здійснення операцій з поставки позивачем товарів (послуг) у липні 2007 року склала 354 646,50 грн., тобто перевищила 300 000,00 грн., у зв'язку з чим, до 20 серпня 2007 року включно, у позивача виник обов'язок подати заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість та здійснити нарахування податкових зобов'язань з ПДВ починаючи із серпня 2007 року, відповідно до вимог абзацу 4 пункту 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем отримано виручку від операцій з поставки товарів (послуг), що підлягають оподаткуванню ПДВ на загальну суму 108 329,22 грн. (14 серпня 2007 року у розмірі 57 801,72 грн., 17 серпня 2007 року у розмірі 20 527,50 грн., 07 листопада 2007 року у розмірі 30 000,00 грн.), а отже за наслідками зазначених оподаткованих операцій відповідачем повинно бути донараховано суму 21 665,84 грн. - основного платежу та застосовано 9 632, 92 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення №/0 та №/1, якими визначено позивачу ПДВ у сумі 139 392,40 грн. (92 595,00 грн. - основного зобов'язання та 46 797,40 грн. - штрафних (фінансових) санкцій) підлягають визнанню протиправними та скасуванню у частині донарахованої суми 70 929,16 грн. - основного зобов'язання та 37 164,48 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За встановлених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень від 29 лютого 2008 року №/0 та від 08 травня 2008 року №/1 у частині донарахування суми 70 929,16 грн. - основного зобов'язання та 37 164,48 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області залишити без задоволення.

2. Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2014 року у справі №2а-0770/79/12 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.