Справа № 826/5426/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5426/15 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представника позивача - Колесника Д.В.,

представника відповідача - Безносик А.О.,

третьої особи - ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5 та її представника - ОСОБА_6,

представника третьої особи - КМ «Київжитлоспецексплуатація» - Глотової С.О.,

представника третьої особи - Оболонської в м. Києві РДА - Грибкова М.В.,

представника третьої особи - Департаменту комунальної власності м. Києва ВО КМР (КМДА) - Семенюк Н.М.,

представника третьої особи - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» - Ларченка К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛК» до Київської міської ради, треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення, за апеляційними скаргами Київської міської ради, ОСОБА_5, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2016 року,

У с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «МЛК» звернулось у суд із позовом до Київської міської ради, за участю третіх осіб: Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 12 лютого 2015 року №72/937 «Про скасування рішення Оболонської районної в м. Києві ради від 17 лютого 2004 року №19/12 «Про затвердження переліку об'єктів, які дозволяються до приватизації у 2004 році» в частині, що стосується об'єкта на АДРЕСА_1 в Оболонському районі міста Києва та зарахування цього об'єкта до комунальної власності територіальної громади міста Києва».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з постановою суду, відповідач та треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких просять її скасувати та прийняти нове рішення - про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірне рішення прийняте Київською міською радою з порушенням чинного законодавства та порушує права позивача, як власника об'єкта, щодо якого воно прийняте.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що рішенням Оболонської районної у м. Києві ради від 17 лютого 2004 року №19/12 затверджено Перелік об'єктів, які дозволяються до приватизації в 2004 році, до якого віднесено, зокрема, об'єкт по АДРЕСА_1. Згідно цього рішення вказаний об'єкт дозволено до приватизації шляхом викупу.

Унаслідок прийняття зазначеного рішення, між Закритим акціонерним товариством «Трест Київміськбуд-1», як покупцем, та Представництвом Фонду державного майна України у Оболонському районі м. Києва, як продавцем, укладено договір купівлі-продажу №12 від 22 червня 2004 року, предметом якого є нежилі приміщення (в літ. А) І та ІІ поверху, загальною площею 925,7 кв.м, які належать на праві власності територіальній громаді Оболонського району м. Києва. Зазначений договір посвідчений нотаріально та зареєстрований Оболонською районною в м. Києві радою. Згідно цього договору та акту передачі нежитлового приміщення 24 червня 2004 року відбулась передача вказаного приміщення покупцю.

Із матеріалів справи вбачається, що в подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2008 року, вищевказане нерухоме майно було відчужене власником Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд», що підтверджується вказаним договором та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, копії яких наявні в матеріалах справи.

02 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд», як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЛК», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу 26/100 частки вищевказаних нежитлових приміщень, який посвідчений нотаріально та зареєстрований за №456.

10 липня 2013 року між вищеназваними юридичними особами укладено договір купівлі-продажу 74/100 частки вищевказаних нежитлових приміщень, який посвідчений нотаріально та зареєстрований за №809.

Із витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1911442 від 02 квітня 2013 року та №5972264 від 10 липня 2013 року, копії яких наявні в матеріалах справи, випливає, що за Товариством з обмеженою відповідальністю «МЛК» зареєстроване право власності на 26/100 та 74/100 частки нежитлових приміщень в літ. А по АДРЕСА_1, загальною площею 925,7 кв.м.

Таким чином, позивач є одноосібним власником нежитлових приміщень, загальною площею 925,7 кв. м, розташованих на першому та другому поверхах нерухомого об'єкта, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи вбачається, що за вказаною адресою розміщено двоповерхову будівлю з підвальним приміщенням. Зазначене підвальне приміщення не належить позивачу на праві приватної власності.

Учасники розгляду справи пояснили, що до приватизації вищевказаних нежитлових приміщень у будівлі розміщувалися житлово-експлуатаційна контора та дитячі клуби позашкільної освіти, а підвальна частина будівлі являється захисною спорудою цивільного захисту (оборони). Зазначені обставини сторонами визнаються.

Як убачається із матеріалів справи, зазначена захисна споруда до липня 2015 року перебувала на балансі Комунального підприємства «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у м. Києві, а пізніше - передана на баланс Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

12 лютого 2015 року Київська міська рада прийняла рішення №72/937 «Про скасування рішення Оболонської районної в місті Києві ради від 17 лютого 2004 року № 19/12 «Про затвердження переліку об'єктів, які дозволяються до приватизації у 2004 році» в частині, що стосується об'єкта на АДРЕСА_1 в Оболонському районі міста Києва та зарахування цього об'єкта до комунальної власності територіальної громади міста Києва».

Указане рішення прийняте з метою приведення об'єктів цивільної оборони, що розташовані на території міста Києва, у готовність до використання за призначенням та ефективного управління майном територіальної громади міста Києва.

Зі змісту даного рішення слідує, що підставою його прийняття були положення статей 104 - 107 Цивільного кодексу України, статей 59, 135 Господарського кодексу України, статей 19, 32 Кодексу цивільного захисту населення, Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку використання захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони) для господарських, культурних та побутових потреб», рішення Київської міської ради від 28 жовтня 2010 року № 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в місті Києві» та численні звернення жителів Оболонського району міста Києва, а також те, що частина об'єкта на АДРЕСА_1 в Оболонському районі міста Києва є захисною спорудою цивільного захисту, яка призначена для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів, і що до цього об'єкта відсутній доступ в результаті того, що наземна частина будівлі знаходиться в приватній власності.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся у суд із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянтів, колегія суддів зазначає наступне.

Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Міські ради, відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 24 цього Закону та частини другої статті 19 Конституції України міська рада, як орган місцевого самоврядування, зобов'язана діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірним рішенням Київська міська рада скасувала рішення Оболонської районної у м. Києві ради, прийняте відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законів України «Про Державну програму приватизації», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», про затвердження переліку об'єктів комунальної власності Оболонського району, які дозволяються до приватизації в 2004 році, в частині віднесення до цього переліку об'єкта, який було приватизовано, і який на даний час перебуває у власності позивача. А також надала доручення Київському міському голові вжити організаційно-правових заходів щодо зарахування даного об'єкта до комунальної власності територіальної громади міста Києва та відновлення захисної споруди цивільного захисту, Оболонській районній в м. Києві державній адміністрації - вжити організаційно-правових заходів щодо повернення житлово-експлуатаційної контори № 510 в Оболонському районі міста Києва до належного позивачу нерухомого об'єкта з вивільненням приміщення дошкільного навчального закладу № 665 на проспекті Героїв Сталінграда, 48-а, а Департаменту комунальної власності міста Києва Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - у разі необхідності віднайти заміну для власника зазначеного об'єкта з комунальної власності міста Києва.

Обговорюючи правомірність цього рішення та дотримання відповідачем норм чинного законодавства при його прийнятті, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною десятою цієї норми матеріального права передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Наведена юридична норма кореспондується із приписами частини другої статті 144 Конституції України, згідно з якою рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Зазначена конституційна норма також викладена у частині третій статті 8 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ».

Конституційним Судом України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 викладено висновок, відповідно до якого ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Зазначене обумовлене необхідністю гарантувати стабільність суспільних відносин для впевненості осіб у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Колегія суддів зауважує, що рішення Оболонської районної в м. Києві ради від 17 лютого 2004 року №19/12 «Про затвердження переліку об'єктів, які дозволяються до приватизації у 2004 році» не має ознак нормативно-правового акту; затверджений ним Перелік в частині віднесення окремого об'єкту до такого, що дозволяється до приватизації, є вираженням волевиявлення особи, уповноваженої розпоряджатись відповідним майном, щодо можливості його продажу, і не розрахований на багаторазове застосування та вичерпує свою дію після реалізації об'єкта.

Зважаючи на те, що об'єкт по АДРЕСА_1, приватизацію якого дозволено вищевказаним рішенням Оболонської районної в м. Києві ради, було приватизовано - шляхом продажу (викупу), і в подальшому право власності на нього набув позивач, колегія суддів доходить висновку, що згадане рішення районної в м. Києві ради не може бути скасовано органом місцевого самоврядування.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/4819 з 31 жовтня 2010 року припинено шляхом ліквідації районні в місті Києві ради, в тому числі Оболонську.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статей 7 - 9 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» міська та районна в місті ради (у разі утворення останньої) є окремими суб'єктами, які здійснюють місцеве самоврядування в Україні.

Згідно частини першої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави дійти висновку, що районні у місті ради не підконтрольні та не підзвітні міській раді відповідного міста.

Ані норми, які були підставою для прийняття Київською міською радою рішення від 12 лютого 2015 року №72/937, ані жоден інший нормативно-правовий акт не передбачають права міської ради скасовувати прийняті іншим органом місцевого самоврядування акти щодо затвердження переліку об'єктів, які дозволяються до приватизації, прийняті в межах компетенції останніх.

Отже, скасовуючи рішення Оболонської районної у м. Києві ради від 17 лютого 2004 року №19/12 в частині, Київська міська рада діяла поза межами своєї компетенції та не на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до загальних положень про право власності, встановлених главою 23 Цивільного кодексу України, в України визнається як право приватної, так і право комунальної власності. Згідно частини першої статті 325 та частини першої статті 327 цього Кодексу суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, а у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Право комунальної власності, відповідно до глосарію Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Частиною третьою статті 16 цього Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відповідно до частини п'ятої цієї правової норми від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Пунктом 31 цієї правової норми віднесено до виключної компетенції вказаних рад також прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Положеннями статті 60 вказаного Закону визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності

Сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради мають право: 1) вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних територіальних громад підприємств, установ та організацій, їх структурних підрозділів та інших об'єктів, що належать до державної та інших форм власності, якщо вони мають важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб територіальних громад; 2) на переважне придбання в комунальну власність приміщень, споруд, інших об'єктів, розташованих на відповідній території, якщо вони можуть бути використані для забезпечення комунально-побутових та соціально-культурних потреб територіальних громад.

Системний аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що міська рада вправі приймати рішення щодо володіння, користування та розпорядження відносно майна, яка належить їй на праві комунальної власності. Зарахування до комунальної власності майна, яке належить на праві приватної власності іншій особі, можливе лише внаслідок добровільної передачі такого майна цією особою у комунальну власність, або ж з метою забезпечення суспільних потреб відповідної територіальної громади шляхом придбання цього майна у власника.

Аналіз рішення Київської міської ради від 12 лютого 2015 року №72/937 не дає підстав стверджувати, що доручені ним Київському міському голові, Оболонській районній в м. Києві державній адміністрації та Департаменту комунальної власності м. Києва Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заходи пов'язані з придбанням чи отриманням, за згоди позивача та в установленому порядку, належного останньому на праві приватної власності нерухомого майна. Натомість, ці заходи, які, в силу частини першої статті 144 Конституції України та статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є обов'язковими до вжиття, спрямовані на зарахування згаданого нерухомого майна до комунальної власності в непередбачений чинним законодавством спосіб - на підставі відміни рішення районної в місті ради щодо дозволу на його приватизацію.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що спірне рішення прийняте Київською міською радою з порушенням чинного законодавства.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача та третіх осіб, які вступили у справу на його стороні, на те, що перший мав право приймати зазначене рішення згідно пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки дана норма передбачає право міської ради приймати рішення про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним.

Під час розгляду справи судом не встановлено, що договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна був розірваний або визнаний недійсним в установленому порядку. Відтак, Київська міська рада не мала права вирішувати питання про включення вказаного майна до комунальної власності.

Колегія суддів уважає такими, що не стосуються предмету доказування в даній справі пояснення та докази відповідача й третіх осіб щодо існування досудового розслідування в кримінальному провадженні за №0009604 від 30 липня 2013 року, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, яке перебуває у провадженні слідчого відділу Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, а також чисельні звернення ініціативної групи мешканців Оболонського району м. Києва, і рішення, прийняті на їх зборах, з приводу необхідності повернення у комунальну власність нежитлових приміщень по АДРЕСА_1, адже вони не доводять правомірності оскаржуваного позивачем рішення та дотримання відповідачем чинного законодавства при його прийнятті.

З тих же підстав колегія суддів відхиляє посилання Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» на те, що будівля по АДРЕСА_1 приватизована з порушенням вимог законодавства України, оскільки є цілісним майновим комплексом, у зв'язку із чим не могла бути приватизована частинами, адже дотримання порядку приватизації цього об'єкта не відноситься до предмету спору в цій справі.

З приводу доводів відповідача про те, що спірне рішення прийняте з метою приведення об'єктів цивільної оборони, що розташовані на території міста Києва, у готовність до використання за призначенням, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 32 Кодексу цивільного захисту України до захисних споруд цивільного захисту належать, зокрема, сховища - герметичні споруди для захисту людей, в яких протягом певного часу створюються умови, що виключають вплив на них небезпечних факторів, які виникають внаслідок надзвичайної ситуації, воєнних (бойових) дій та терористичних актів.

Для захисту людей від деяких факторів небезпеки, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій у мирний час, та дії засобів ураження в особливий період також використовуються споруди подвійного призначення та найпростіші укриття.

Захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню).

Відповідно до частини другої статті 19 цього Кодексу до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту, серед іншого, належить: забезпечення цивільного захисту на відповідній території; розроблення та забезпечення реалізації програм та планів заходів у сфері цивільного захисту, зокрема спрямованих на захист населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, забезпечення техногенної та пожежної безпеки; організація виконання вимог законодавства щодо створення, використання, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту; визначення потреби фонду захисних споруд цивільного захисту; планування та організація роботи з дообладнання або спорудження в особливий період підвальних та інших заглиблених приміщень для укриття населення; прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності; організація обліку фонду захисних споруд цивільного захисту; здійснення контролю за утриманням та станом готовності захисних споруд цивільного захисту; здійснення інших повноважень у сфері цивільного захисту, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Наведена правова норма визначає повноваження органу місцевого самоврядування, спрямовані на забезпечення цивільного захисту населення на відповідній території, до яких відносяться повноваження щодо утримання фонду захисних споруд, визначення потреб цього фонду, організація обліку таких споруд, здійснення контролю за їх станом готовності тощо.

Як установлено судом, станом на день прийняття спірного рішення, підвальне приміщення об'єкта по АДРЕСА_1 в Оболонському районі міста Києва, знаходилось на балансі Комунального підприємства «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у м. Києві.

Із технічної документації (плану об'єкта) по АДРЕСА_1 та фотознімків, які наявні у матеріалах справи, вбачається, що до згаданого підвального приміщення існує окремий, не обмежений входами наземного приміщення, вхід.

Із акту контролю за утриманням та станом готовності вищевказаної захисної споруди цивільного захисту від 27 січня 2015 року випливає, що її стан готовності - незадовільний, і вона потребує капітального ремонту.

Про незадовільний стан зазначеної захисної споруди також свідчить наданий представником ОСОБА_5 під час апеляційного розгляду справи акт її обстеження від 11 березня 2016 року.

Зазначені обставини та наведені норми Кодексу цивільного захисту України, які вказані у якості підстав для прийняття спірного рішення, і на яких наголошують відповідач та треті особи, не свідчать про правомірність цього рішення, адже не являються передбаченою законом підставою для скасування міською радою рішення районної в цьому місті ради щодо дозволу на приватизацію наземної частини об'єкта по АДРЕСА_1 та зарахування її до комунальної власності, а є лише підставою для вжиття уповноваженим органом в установленому порядку заходів для приведення у відповідність до передбачених вимог вищевказаної захисної споруди.

Матеріали справи не підтверджують те, що позивач перешкоджає вчиняти уповноваженим органам, які повинні забезпечити належний стан захисної споруди, чи членам територіальної громади з власної ініціативи вжити заходів щодо відновлення вказаної споруди для можливості її експлуатації за призначенням. Про це свідчить відсутність будь-яких звернень чи позовів до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛК» щодо усунення перешкод у користуванні даної захисною спорудою.

Стосовно посилань апелянтів на те, що спірне рішення жодним чином не порушує права власності позивача на належне йому майно, оскільки лише визначає напрямки діяльності посадових осіб та органів, яким доручено вчинити певні дії, колегія суддів зауважує, що зазначені дії зобов'язано вчинити саме відносно майна позивача.

Кодексом адміністративного судочинства України встановлено, що завдання адміністративного судочинства включає в себе, серед іншого, захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2).

Згідно частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, право на звернення до адміністративного суду з вимогами, які пов'язані з оскарженням акта суб'єкта владних повноважень, в тому числі органу місцевого самоврядування, має особа, яка вважає, що цим актом допущено незаконне та необґрунтоване втручання у її права та інтереси. Суть публічно-правових відносин полягає в тому, що суб'єкти владних повноважень у своїй діяльності мають дотримуватись вимог Конституції та законів України. Наявність безпосередніх негативних наслідків для прав, в тому числі майнових, не є передумовою реалізації права особи на звернення до адміністративного суду, адже матеріальний інтерес цієї особи полягає у неухильному дотриманні суб'єктом владних повноважень визначених законом процедур реалізації владних управлінських функцій, їх здійсненні лише в разі наявності визначених законом підстав.

Зважаючи на те, що предметом даного спору є рішення органу місцевого самоврядування, яке стосується майна позивача, й спрямоване на вчинення певних дій відносно цього майна, реалізація цього рішення вплине на матеріальний інтерес останнього та матиме правові наслідки.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що судом установлено порушення чинного законодавства при прийнятті спірного рішення, воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення даного позову є правильним.

Посилання апелянтів на окремі порушення норм процесуального права судом першої інстанції, в частині не зазначення підстав відхилення їх окремих доводів та неврахувань певних доказів, не приймаються колегією суддів, адже відповідно до частини другої статті 200 та пункту 4 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України порушення судом норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення лише, якщо вони призвели до неправильного вирішення справи.

З огляду на наведене, апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі пункту 1 статті 198 та статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в :

Апеляційні скарги Київської міської ради, ОСОБА_5, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складено 01 квітня 2016 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Шелест С.Б.