Справа № 804/15824/15
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2016-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддя Ляшко О.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, третя особа: Фонд державного майна України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення, -
ОСОБА_2 20 листопада 2015 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, третя особа - Фонд державного майна України, у якому, з урахування уточнень від 15 лютого 2016 року, просила:
- стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року з урахуванням індексу споживчих цін у розмірі 217 841,30 грн.;
- зобов'язати відповідача перерахувати ПДФО у розмірі 37 070,84 грн. та військовий збір у розмірі 3 089,24 грн.;
- стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення в розмірі 103 368, 21 грн.
Представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
- встановлено факт незаконного звільнення позивача 13 червня 2012 року з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області;
- зобов'язано Фонд державного майна України та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з 14 червня 2012 року;
- стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2012 року по 17 грудня 2013 року.
Постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року по справі № 804/13484/13-а в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області допущена судом до негайного виконання.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року скасована, та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 13 травня 2015 року постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року скасовано, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року залишено в силі.

Згідно з ч. 1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

На підставі викладеного, судом не досліджується питання протиправності звільнення позивача з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області.

Судом встановлено, що у зв'язку з відмовою відповідачів по справі № 804/13484/13-а виконати у добровільному порядку постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року, Дніпропетровським окружним адміністративним судом 23 червня 2015 року було видано два виконавчих листи, а саме:

- щодо зобов'язання Фонду державного майна України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з 14 червня 2012 року;

- щодо стягнення з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на користь ОСОБА_4 заробітної плати за період з 14 червня 2012 року по 17 грудня 2013 року.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, відповідач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, як суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, керуючись принципом, який закріплений у ч. 2 ст. 19 Конституції України, зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Постанови суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України (ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

Судом встановлено, що на виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року по справі № 804/13484/13-а, постанови про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2015 року № 48983939 відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ухвали про виправлення описки в судовому рішенні від 10 лютого 2014 року по справі № 804/13484/13-а, Фондом державного майна України 08 грудня 2015 року було винесено Наказ № 185-р «Про поновлення ОСОБА_2.», яким наказано поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з 14 червня 2012 року.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області від 10 грудня 2015 року за № 403-к «Про оголошення наказу ФДМУ від 08.12.2015 № 185-р «Про поновлення ОСОБА_2.» було оголошено ОСОБА_2 наказ Фонду державного майна України від 08 грудня 2015 року № 185-р «Про поновлення ОСОБА_2.».

Отже, фактичне виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року по справі № 804/13484/13-а, яка була звернута до негайного виконання 17 грудня 2013 року, в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, відбулось лише 10 грудня 2015 року.

Частиною 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому п. 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі - Закон № 606-ХІV). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до статті 2 Закону № 606-ХІV, примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п 34 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи те, що постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року по справі № 804/13484/13-а, в частині поновлення ОСОБА_2 на державній службі, була виконана після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення лише 10 грудня 2015 року та позивач приступила до виконання трудових обов'язків 11 грудня 2015 року, суд приходить до висновку, що позивач має право, відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, на виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, тобто у період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року.

Аналогічна за змістом правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду України від 23 червня 2015 року по справі № 2а-3138/10/0370 та від 21 січня 2015 року по справі № 6-203цс14.

Згідно вимог ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Середній заробіток працівника, згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР), визначається за правилами, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Порядку обчислення середньої заробітної плати було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 (далі по тексту - Порядок № 100).

Так, у постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року по справі № 21-395а13 колегія суддів визначила, що суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку № 100.

У п. 5 Порядку № 100 встанволено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

На виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року та ухвали про виправлення описки в судовому рішенні від 10 лютого 2014 року по справі № 804/13484/13-а, щодо стягнення з на користь ОСОБА_2 заробітної плати за період з 14 червня 2012 року по 17 грудня 2013 року, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області було складено Довідку № 26 від 07 липня 2015 року про середню заробітну плату (дохід) за час вимушеного прогулу, у якій визначено:

- у квітні 2012 року:

робочих днів - 20,

заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати - 10 763,97 грн.;

- у травні 2012 року:

робочих днів - 20,

заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати - 6 949,04 грн.;

- середньоденна заробітна плата становить:

(10 763,97 грн. + 6 949,04 грн.) / (20 днів + 20 днів) = 442,83 грн./день;

- кількість днів за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2012 року по 17 грудня 2013 року:

2012 рік - 141 робочий день;

2013 рік - 241 робочий день;

- нарахована сума оплати за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2012 року по 17 грудня 2013 року:

442,83 грн./день * 382 роб.дні = 169 161,06 грн.;

- утримано:

ЄСВ - 169 161,06 грн. * 6,1 % = 10 318,62 грн.;

ПДФО - 169 161,06 грн. * 15 % = 23 826,33 грн.;

- сума, яка підлягає перерахуванню працівнику:

169 161,06 грн. - 10 318,62 грн. - 23 826,33 грн. = 135 015,92 грн.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області також надало до суду Уточнюючу довідку про середню заробітну плату (дохід) за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року, у якій визначено:

- у квітні:

робочих днів - 19,

заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати - 7 889,11 грн.;

- у травні:

робочих днів - 0,

заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати - 0,00 грн.;

- середньоденна заробітна плата становить:

(7 889,11 грн. + 0,00 грн.) / (19 днів + 0 днів) = 415,22 грн./день;

- кількість днів за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року:

2013 рік - 10 робочих днів;

2014 рік - 251 робочий день;

2015 рік - 235 робочих дні;

- нарахована сума оплати за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року:

415,22 грн./день * 496 роб.дні = 205 949,12 грн.;

- утримано:

ПДФО - 205 949,12 грн. * 18 % = 37 070,84 грн.;

військовий збір - 205 949,12 грн. * 1,5 % = 3 089,24 грн.;

вихідна допомога, яка була виплачена працівнику при звільненні - 7 058,74 грн.;

- сума, яка підлягає перерахуванню працівнику:

205 949,12 грн. - 37 070,84 грн. - 3 089,24 грн. - 7 058,74 грн. = 158 730,30 грн.

Проаналізувавши зміст Уточнюючої довідки про середню заробітну плату (дохід) за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку по неможливість застосування її для визначення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року з огляду на наступне.

Відповідно до абз.абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Оскільки останніми двома місяцями, коли ОСОБА_2 отримувала заробітну плату у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до 18 грудня 2013 року є квітень та травень 2012 року, суд приходить до висновку, що саме ці показники повинні бути застосовані до визначення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року.

Отже:

- у квітні 2012 року:

робочих днів - 20,

заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати - 10 763,97 грн.;

- у травні 2012 року:

робочих днів - 20,

заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати - 6 949,04 грн.;

- середньоденна заробітна плата становить:

(10 763,97 грн. + 6 949,04 грн.) / (20 днів + 20 днів) = 442,83 грн./день;

- кількість днів за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року:

2013 рік - 10 робочих днів;

2014 рік - 251 робочий день;

2015 рік - 235 робочих дні;

- нарахована сума оплати за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року:

442,83 грн./день * 496 роб.дні = 219 643,68 грн.

У наданій Уточнюючій довідці про середню заробітну плату (дохід) за час вимушеного прогулу відповідач посилається на факт перерахунку на особову картку ОСОБА_2 суми вихідної допомоги у розмірі 7 058,74 грн.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 235 Кодексу законів про працю України У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог ст. 44 Кодексу законів про працю України, вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору, а отже, судом при винесенні рішення про сплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу має враховуватися факт виплати працівникові при звільненні вихідної допомоги.

Зазначене положення підтверджується абзацом 2 пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9.

Судом встановлено, що при винесенні постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року по справі № 804/13484/13-а та ухвали про виправлення описки в судовому рішенні від 10 лютого 2014 року по справі № 804/13484/13-а, щодо стягнення з на користь ОСОБА_2 заробітної плати за період з 14 червня 2012 року по 17 грудня 2013 року, судом не було враховано факт виплати ОСОБА_2 суми вихідної допомоги у розмірі 7 058,74 грн.

Отже, суд приходить до висновку, про необхідність відрахування від заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року, суму виплати вихідної допомоги у розмірі 7 058,74 грн., яка була виплачена ОСОБА_2 Регіональним відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області при незаконному звільненні позивача 13 червня 2013 року, у зв'язку з тим, що останню поновлено на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області.

На підставі викладеного, заробітна плата за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року складає:

219 643,68 грн. - 7 058,74 грн. = 212 584,94 грн.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845).

Так, п. 2 Порядку № 845 встановлено, що безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Боржники - це, зокрема, визначені в рішенні про стягнення коштів підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства. Виконавчі документи - це оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом № 606-ХІV.

Статтею 65 Закону № 606-ХІV передбачено звернення стягнення на кошти боржника - юридичної особи, згідно із п. 8 якої у разі виконання судового рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення, з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплати стягувачу.

Одночасно відповідно до п. 34 Порядку № 845, після здійснення безспірного списання коштів з рахунків боржника орган Казначейства готує відповідне повідомлення у двох примірниках, один з яких залишається в органі Казначейства, другий видається боржникові разом з випискою з рахунків.

Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом ІV Податкового кодексу України, згідно з п. 162.1 ст. 162 якого платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, та податковий агент.

Відповідно до п.п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування платника податку є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід до якого, згідно із п.п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

При цьому під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових внесків до накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов'язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності (п. 164.6 ст. 164 Податкового кодексу України).

Згідно із п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, визначення якого наведено у п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставки податку 15(20) відс., визначені п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України.

Крім того, доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), є об'єктом оподаткування військовим збором відповідно до ст. 163 Податкового кодексу України (п.п. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Ставка збору - 1,5 відс. об'єкта оподаткування, визначеного п.п. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України (п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України).

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 Кодексу (п.п. 1.4 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України).

Разом з тим при вирішенні питання про оподаткування роботодавцем виплачуваних за рішенням суду працівникові за вимушений прогул сум потрібно врахувати постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», в абзаці п'ятому п. 6 якої зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив під час визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що юридична особа (боржник) є податковим агентом щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час вимушеного прогулу, із застосуванням п. 164.6 ст. 164 Податкового кодексу України. Крім цього, така юридична особа як податковий агент прирівнюється до платників податку і має права та виконує обов'язки, встановлені Кодексом для платників податків.

Також відповідно до п. 1 частини першої ст. 4 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464) платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Пунктом 1 частини першої ст. 7 Закону № 2464 визначено, що базою нарахування єдиного внеску для роботодавців та найманих працівників є, зокрема, сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону № 108/95-ВР.

При цьому частиною другою ст. 7 Закону № 2464 передбачено, що для осіб, яким згідно з рішенням суду нараховано середню заробітну плату за вимушений прогул, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу) на кількість місяців, за які вона нарахована.

Таким чином, дохід у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду, за час вимушеного прогулу є базою нарахування та утримання єдиного внеску.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу в період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року у розмірі 212 584,94 грн. - що є сумою без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Аналізуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу в період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року з урахуванням індексу споживчих цін, а також компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення в розмірі 103 368, 21 грн., судом встановлено наступні обставини.

З виписки по картковому рахунку НОМЕР_2, який відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я ОСОБА_2, зарахування коштів у розмірі 134 340,84 грн. (заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2012 року по 17 грудня 2013 року) відбулось 23 вересня 2015 року.

Отже, фактичне виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року по справі № 804/13484/13-а, яка набрала законної сили 13 травня 2015 року (дата винесення ухвали Вищого адміністративного суду по праві № К/800/51833/14), в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2012 року по 17 грудня 2013 року відбулось лише 23 вересня 2015 року.

В обгартування заявлених позовних вимог щодо застосування індексу споживчих цін, а також компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення ОСОБА_2 посилається на Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року, постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та постанову Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-43цс14.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що:

1) індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст.33 Закону № 108/95-ВР в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 року № 663, котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації).

За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Наприклад, коли воно мало бути виконано до січня 1998 р., то він і є місяцем, з якого обчислюється (береться за 100 відсотків) величина порога індексації. Спір із цього приводу розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні;

2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону № 108/95-ВР і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

У ст. 33 Закону № 108/95-ВР визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Відповідно до вимог абз. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру:

пенсії;

стипендії;

оплата праці (грошове забезпечення);

суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування;

суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що така категорія доходу, як «сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу», яка присуджується за рішенням суду має одноразовий характер, у зв'язку з чим індексації не підлягає.

Аналогічна за змістом позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 6-35196св10, де зазначено, що відповідно до ст. 2 Закону України від 3 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. З огляду на це середній заробіток за час вимушеного прогулу, обов'язок зі сплати якого покладається на роботодавця в разі поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, індексації не підлягає.

Також аналогічного висновку притримується і Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 30 червня 2015 року у справі № К/9991/45955/12 та справі № К/9991/45988/12.

Згідно ст. 34 Закону № 108/95-ВР, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050-III), та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159), визначається, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У ст. 2 Закону № 2050-III та п. 3 Порядку № 159 встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

пенсії;

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно з пунктом 4 Порядку № 15 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Таким чином, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані.

Враховуючи, що вимога про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату середньої заробітної плати пов'язана з виплатою середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, тобто не з раніше нарахованих і вчасно не виплаченими доходами, то позовні вимоги у цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-43цс14 визначено:

«Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсується присуджена за рішенням суду сума заробітної плати за роботу у вихідні дні, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення».

З приводу посилання позивача на вищевказану постанову Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, то права позиція, яка викладена у даному судовому рішенні стосується саме виплат заробітної плати (заробітної плати у вихідні дні), тобто періодичних платежів, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який має одноразовий характер, у зв'язку з чим, дана правова позиція не підлягає застосуванню у правовідносинах, які виникли з приводу компенсації втрати частини заробітної плати ОСОБА_2 у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Що стосується застосування індексу споживчих цін до заробітної плати за час вимушеного прогулу, який утворився у період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року, то суд вважає дану вимогу позивача необґрунтованою, у зв'язку з тим, що індекс споживчих цін не є самостійним елементом, а використовується для визначення розміру компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати. Оскільки середня заробітна плата за час вимушеного прогулу має разовий характер, то даний вид компенсації до неї не застосовується.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Заперечуючи проти позову, відповідач, який за визначенням Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктом владних повноважень, не довів правомірність вчинення спірних дій належним чином.

Оскільки, вчиняючи оскаржувані дії, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами України, суд вважає за необхідне адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 414,00 грн. згідно квитанції № 0.0.470838998.1 від 04 грудня 2015 року.

Згідно ж п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, який затверджено Наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 № 787, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182 (далі по тексту - Порядок № 787), розроблено на виконання статей 43, 45, 78 та 112 Бюджетного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, статті 301 Митного кодексу України, статті 7 Закону України «Про судовий збір» та Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375.

У абз. 1 п. 5 Положення № 787 визначено, що повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Згідно абз.абз. 5-6 п. 5 Положення № 787, у разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до органу Казначейства подається оригінал або належним чином засвідчена копія ухвали суду.

Ухвала суду подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (у разі знаходження оригіналу документа на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до бюджету, в матеріалах судової справи та зазначення про це в ухвалі суду).

Відповідно до змісту п. 4 ч. 1 ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду складається резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення адміністративного позову або про відмову в його задоволенні повністю чи частково; висновку суду по суті вимог; розподілу судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строку і порядку набрання постановою законної сили та її оскарження.

Отже, суд приходить до висновку про необхідність повернення ОСОБА_2 сплаченого за квитанцією № 0.0.470838998.1 від 04 грудня 2015 року у відділенні № 143 ПАТ КБ «ПриватБанк» судового збору у розмірі 414,00 грн., разом із винесенням судового рішення по суті позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 94, 128, 155, 158-163, 167, 267 Кодексу адміністративного судочинства, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, третя особа - Фонд державного майна України, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення - задовольнити частково.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2013 року по 10 грудня 2015 року у розмірі 212 584,94 грн. (дві дванадцять тисяч п'ятсот вісімдесят чотири гривні 94 копійки) - що є сумою без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Повернути ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) сплачений за квитанцією № 0.0.470838998.1 від 04 грудня 2015 року у відділенні № 143 ПАТ КБ «ПриватБанк» (49055, м. Дніпропетровськ, вул. Титова, 9, прим. 33) судовий збір у розмірі 414,00 грн. (чотириста чотирнадцять гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя О.Б. Ляшко