Справа № 308/12375/15-а
Суддя: Сарай А. І.
Дата ухвалення: 2016-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.02.2016 р. Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Гечка К.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Ужгородської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

В позові просить суд зобовязати Ужгородську міську раду прийняти запропоноване депутатами відповідне нормативно-правове рішення про скасування раніше прийнятого ними рішення № 1170 від 19 грудня 2013 року, та прийняти нове рішення наступного змісту: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0.0015 га для облаштування входу по вул. Грушевського, 33 «а» з подальшою передачею її в оренду. Також просить відшкодувати за рахунок Ужгородської міської ради на його користь грошові кошти у розмірі двох мільйонів гривень за нанесення йому ОСОБА_1 значної моральної та матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивує тим, що він неодноразово звертався до відповідача із зверненнями щодо безоплатного виділення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Рішенням Ужгородської міської ради № 1170 від 19 грудня 2013 року вирішено надати дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.0015 га для облаштування входу по вул. Грушевського 33 «а». Земельною комісією міської ради після багатьох зволікань було вирішено змінити формулювання рішення, яке було запропоновано для розгляду депутатами на пленарному засіданні ще у 2014 році, однак воно не розглядалося. Так само його звернення не розглядалося з 2015 року та останнє засідання відбулося 24 вересня 2015 року без позитивних для нього результатів. Такими діями керівниками міської ради за минулі роки і поточний йому було нанесено значних фізичних травм здоровю, хвилювання та нервові навантаження, приниження людської гідності і честі, великої моральної і матеріальної шкоди.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і просить у їх задоволенні відмовити з підстав наведених у письмових заперечення проти позову. Зазначила, що вимога позивача про скасування пункту рішення Ужгородської міської ради від 19 грудня 2013 року № 1170 «Про надання дозволів на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту» не може бути задоволеною з урахуванням положень ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та офіційного тлумачення в рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, відповідно до яких органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення та вносити до них зміни. Вимога ОСОБА_1 щоб суд зобовязав міську раду прийняти нове рішення відповідного змісту є незаконною, так як адміністративний суд не може втручатися у діяльність субєкта владних повноважень щодо прийняття ним рішень. Факт завдання позивачеві матеріальної та моральної шкоди є недоведеним та не підтверджений жодними доказами.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням ХХ сесії VI скликання (3-тє пленарне засідання) Ужгородської міської ради від 19 грудня 2013 року № 1170 «Про надання дозволів на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту» згідно п. 1.3 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.0015 га, для облаштування входу по вул. Грушевського, 33 «а».

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися із заявою до Ужгородської міської ради з проханням дати дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення їм земельної ділянки площею 0.0015 га для облаштування входу для надбудови до другого поверху і використання приміщень під житло по вул. Грушевського, 33 «а», на умовах оренди.

Рішенням XXVI сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 07 листопада 2014 року «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» вирішено відмовити у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.0015 га для влаштування входу для надбудови до другого поверху і використання приміщень під житло по вул. Грушевського, 33 «а».

22 червня 2015 року позивач звернувся із звернення до Ужгородської міської ради в якій зазначив, що рішенням ХХ сесії VI скликання міської ради від 19 грудня 2013 року № 1170 йому було надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою на яку поширюється право сервітуту. Це рішення та замовлена ним технічна документація, яка ґрунтувалася на помилці у тексті рішення сесії не знайшло підтримки фахівців у галузі землеустрою і на земельну ділянку 0.0015 га ними не було надано кадастрового номеру. Депутатська комісія з земельних питань переглянула це помилкове рішення і внесла пропозицію надати дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки пл. 0.0015 га для облаштування входу по вул. Грушевського, 33 «а» з подальшою передачею її в оренду. Разом з тим питання № 46 Порядку денного (проект) 3-го пленарного засідання чергової XXII сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 09 квітня 2015 року (проект) № 1689 «Про зміни та скасування рішень міської ради» розглянуте не було, у той час як на Порядок денний питання було внесене.

Листом відповідача від 26 червня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено, що інформацію вказану у його зверненні від 22 червня 2015 року взято до відома та його питання включено в проект рішення, який буде розглянуто на черговій сесії міської ради.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 3 ст. 2 КАС України).

У відповідності до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пунктом «в» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

У відповідності до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів місцевого самоуправління, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства визнаються недійсними в судовому порядку.

Окрім цього, Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин 1, 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), постановлено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Позивач у своєму позові просить зобовязати відповідача прийняти запропоноване депутатами відповідне нормативно-правове рішення про скасування раніше прийнятого ними рішення № 1170 від 19 грудня 2013 року, та прийняти нове рішення, яким надати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0.0015 га для облаштування входу по вул. Грушевського, 33 «а» з подальшою передачею її в оренду.

З урахуванням наведеного, оскільки на підставі рішення Ужгородської міської ради від 19 грудня 2013 року № 1170 «Про надання дозволів на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту», відповідно до п. 1.3 якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту земельної ділянки площею 0.0015 га, для облаштування входу по вул. Грушевського, 33 «а», виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав, міська рада не має права скасовувати дане рішення.

Суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача земельних ділянок комунальної власності здійснюється на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, яке є волевиявленням (згодою) орендодавця на надання земельної ділянки в оренду.

Згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_4 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Окрім того, у постанові Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2010 року № П-278/10 зазначено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) субєкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині зобовязання Ужгородську міську раду прийняти нове рішення відповідного змісту буде втручанням в діяльність субєкта владних повноважень, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Що стосується позовних вимог про відшкодування ОСОБА_1 за рахунок Ужгородської міської ради моральної та матеріальної шкоди суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів того, що йому завдано відповідну шкоду, в чому проявились наслідки такої шкоди, а отже у такому разі відсутні передбачені законом підстави для її стягнення, у звязку з чим позов у цій частині також не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 11, 71, 86, 158-163 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а особами які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення постанови, протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Головуюча Сарай А.І.