Справа № 2а-1249/12/0370
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"23" березня 2016 р. м. Київ К/9991/77702/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М., Рецебуринського Ю.Й., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 3 травня 2012 року звернувся в суд з позовом, у якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 4 квітня 2012 року № 98 о/с в частині звільнення його з органів внутрішніх справ; зобов'язати відповідача негайно поновити його на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та допустити до негайного виконання службових обов'язків; стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 4 квітня 2012 року до дня поновлення на роботі, який на день пред'явлення позову становить 3265,42 гривень.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2012 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 4 квітня 2012 року № 98 о/с «По особовому складу» в частині звільнення з органів Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_4 Поновлено позивача на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 4 квітня 2012 року. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5076,80 гривень. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 4 квітня 2012 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 3371,73 гривень звернуто до негайного виконання.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2012 року скасовано, прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року та залишити в силі постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2012 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 3 вересня 2001 року проходив службу в органах внутрішніх справ на різних посадах, з 16 серпня 2011 року займав посаду оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 4 квітня 2012 року № 98 о/с «По особовому складу» майора міліції ОСОБА_4, оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, з 4 квітня 2012 року звільнено з органів Міністерства внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Підставою для звільнення став наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 19 березня 2012 року № 474 «Про надзвичайну подію за участю співробітників УМВС України у Волинській області та покарання винних» й висновок по матеріалах службового розслідування за фактом конфліктної ситуації між співробітниками Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та особами кавказької національності, затверджений 19 березня 2012 року начальником Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Відповідно до наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 19 березня 2012 року № 474 «Про надзвичайну подію за участю співробітників УМВС України у Волинській області та покарання винних», за грубе ігнорування вимог Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV; далі - Дисциплінарний статут), Кодексу честі працівника органів внутрішніх справ України, неодноразових вказівок і наказів Міністерства внутрішніх справ та Управління Міністерства внутрішніх справ в області щодо беззаперечного дотримання законності та чинного законодавства України у службовій діяльності органів внутрішніх справ та в позаслужбовий час, що виразилось у сприянні розвитку конфліктної ситуації, участі у бійці з цивільними особами, не інформуванні у встановленому порядку органу внутрішніх справ про подію та залишенні її місця, низькі морально-ділові якості, підлягає звільненню з органів внутрішніх справ за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, оперуповноважений в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області майор міліції ОСОБА_4, однак враховуючи, що він з 14 березня 2012 року знаходиться на стаціонарному лікуванні у Луцькій міській клінічній лікарні № 2, рішення стосовно нього наказано прийняти після його одужання та виходу на службу.

Згідно висновку по матеріалах службового розслідування за фактом конфліктної ситуації між співробітниками Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та особами кавказької національності, затвердженого 19 березня 2012 року начальником Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, 14 березня 2012 року приблизно о 20.00 годині біля приміщення бару «Агдаш», який розташований у селі Милуші Луцького району, між співробітниками Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 з одного боку, та особами кавказької національності з іншого боку, виник конфлікт, котрий пізніше переріс у бійку, внаслідок якої учасники події отримали тілесні ушкодження. Ініціатора вказаного конфлікту в ході перевірки однозначно встановити не виявилось можливим, внаслідок суперечливих пояснень обох сторін. В той же час, вищезгадані працівники міліції своїми діями спонукали розвитку конфлікту та переростання його у бійку. При цьому вони не повідомили у встановленому порядку орган внутрішніх справ про те, що трапилось та залишили місце події.

Так, відповідно до пункту 66 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Чинним законодавством не визначено поняття дискредитації.

Дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довір'я когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Аналізуючи складові цього поняття, приходимо до висновку, що вони тісно пов'язані з морально-етичними нормами. Отже, вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Під вчинками, що дискредитують звання працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ і власне органи внутрішніх справ.

Отже, дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

У пункті 66 Положення № 114 визначено не окремий вид відповідальності працівника органів внутрішніх справ, а спеціальну підставу для припинення служби, яке відбувається у формі звільнення.

Припинення служби за пунктом 66 Положення № 114 є найсуворішою санкцією відповідальності працівника органів внутрішніх справ, який вчинив діяння, несумісне з посадою.

Звільнення за пунктом 66 Положення № 114 може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього

як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Отже, факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, який став підставою для звільнення за пунктом 66 Положення № 114, повинен бути доведеним.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів правомірності звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ України. Звільнення позивача проведено з порушенням вимог статті 14 Дисциплінарного статуту, оскільки такий крайній захід дисциплінарного впливу застосовано Управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області без урахування всіх обставин події, що мала місце 14 березня 2012 року. Матеріалами службового розслідування не встановлено, що саме ОСОБА_4 був ініціатором конфлікту. У висновку службового розслідування не вказано, якими конкретно діями позивач сприяв розвитку конфліктної ситуації, під час судового розгляду справи доводи відповідача про те, що саме ОСОБА_4 своїми діями сприяв розвитку конфліктної ситуації, не знайшли свого підтвердження. З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 21 квітня 2012 року слідує, що дослідчою перевіркою проведені всі можливі та необхідні заходи, однак ініціаторів та причини конфлікту, обставини та механізм отримання тілесних ушкоджень сторонами не встановлено, що позбавляє реальної можливості встановити наявність у діях тих чи інших учасників конфлікту ознак складу злочину. Також суд першої інстанції врахував, що конфлікт за участю працівників міліції біля бару «Агдаш», який розташований у селі Милуші Луцького району, відбувся 14 березня 2012 року приблизно о 20.00 годині, тобто у позаслужбовий час, і позивач не перебував у стані алкогольного сп'яніння, йому були заподіяні тілесні ушкодження, в результаті чого він був госпіталізований і в подальшому проходив стаціонарне та амбулаторне лікування. Поряд з тим, ні матеріалами службового розслідування, ні матеріалами дослідчої перевірки не вдалося чітко встановити обставини виникнення та перебігу конфлікту, що мав місце 14 березня 2012 року за участю співробітників міліції та особами кавказької національності. За встановленими обставинами суд першої інстанції дійшов висновку, що сама по собі участь ОСОБА_4 у конфліктній ситуації, що мала місце 14 березня 2012 року біля бару «Агдаш» у селі Милуші Луцького району, не свідчить про вчинення позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Також суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про те, що ОСОБА_4 не проінформував у встановленому порядку орган внутрішніх справ про подію та залишив її місце, оскільки про таку подію доповів керівництву управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області ОСОБА_5, а тому потреби інформувати особисто про цю подію керівництво у позивача не було. Крім того суд врахував, що ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, тому правомірно залишив місце пригоди з метою отримання медичної допомоги, в результаті чого в подальшому був госпіталізований. Суд першої інстанції вказав, що висновки службового розслідування про низькі морально-ділові якості позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, встановивши, що на ОСОБА_4 під час проходження служби на зазначеній посаді з 16 серпня 2011 року жодного разу не накладалися дисциплінарні стягнення, за період проходження служби в органах внутрішніх справ він заохочувався шість раз, а складена на нього службова характеристика, за винятком вказівки на згаданий інцидент, є виключно позитивною, та свідчить про належний рівень виконання позивачем службових обов'язків, і його керівництво жодних претензій до виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків немає. З урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин справи суд першої інстанції дійшов до переконання, що висновки службового розслідування про скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, не знайшли свого підтвердження, рішення про звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ як крайній захід дисциплінарного впливу проведено передчасно, без урахування всіх обставин події, що мала місце 14 березня 2012 року, чим порушені вимоги статті 14 Дисциплінарного статуту. Разом з тим суд першої інстанції не взяв до уваги твердження позивача про те, що його звільнення відбулося неправомірно у зв'язку з відсутністю згоди профспілки, встановивши, що ОСОБА_4 в членах первинної профспілкової організації співробітників управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України не перебував.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що з матеріалів службового розслідування він вбачає, що позивач був причетний до бійки з цивільними особами та сприяв розвитку конфлікту, в результаті якого громадяни ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали легкі тілесні ушкодження. Сам факт участі ОСОБА_4 у бійці з цивільними особами у позаслужбовий час встановлений матеріалами службового розслідування, постановою про відмову в порушенні кримінальної справи та не заперечується самим позивачем. Такі дії ОСОБА_4 є неприпустимими для працівника органів внутрішніх справ. У разі виявлення факту порушення громадського порядку позивач зобов'язаний був повідомити правоохоронні органи та керівництво, однак він про інцидент, який мав місце, ні керівництво, ні відповідні правоохоронні органи не повідомив, а зник з місця події, не дочекавшись прибуття слідчо-оперативної групи. Повідомлення про вчинення бійки до Луцького РВ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області по телефону поступило від громадянина ОСОБА_7. Позивачем не надано, а судом не здобуто доказів про те, що він рапортом повідомив свого безпосереднього або прямого начальника про вказану вище подію. Внаслідок неповідомлення про даний інцидент керівництва ОСОБА_4 допустив порушення вимог статті 7 Дисциплінарного статуту. Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що необґрунтованим є твердження позивача про те, що в даній конфліктній ситуації він захищав себе та своїх колег від протиправних посягань інших учасників конфлікту, оскільки в такому випадку він повинен був звернутися до правоохоронних органів про вчинення цими особами відносно нього злочину чи адміністративного правопорушення, однак він не надав суду доказів про те, що він звертався у правоохоронні органи з повідомленням про вчинення злочину чи адміністративного правопорушення вказаними вище особами кавказької національності. Разом з тим інший учасник конфлікту ОСОБА_7 повідомив в установленому законом порядку правоохоронні органи та дочекався їх прибуття, а ОСОБА_4 зник з місця події, що є не припустимим для працівника органів внутрішніх справ, який повинен бути прикладом у дотриманні Конституції і законів України та інших нормативних документів. Апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем в позаслужбовий час було вчинено дії, які дискредитують звання працівника міліції, що проявилися в участі і сприянні розвитку вказаного вище конфлікту та неповідомленні про даний інцидент керівництва і правоохоронних органів. Суд також враховував вимоги наказу Міністерства внутрішніх справ України від 26 березня 2010 року № 90 «Про стан дисципліни й законності в діяльності та підрозділах внутрішніх справ та заходи щодо його покривання», вказавши, що у відповідності до статті 8 Дисциплінарного статуту ОСОБА_4 зобов'язаний був бути прикладом у дотриманні законності, службової дисципліни, бездоганному виконанні вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів, наказів, норм моралі, професійної та службової етики і іншого. Посилаючись на положення Етичного кодексу працівників органів внутрішніх справ України, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, суд апеляційної інстанції погодився висновками Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, що вищевказані дії позивача є такими, що суперечать нормативним актам, дотримуватись яких він був зобов'язаний як під час проходження служби, так і в позаслужбовий час, такі дії ОСОБА_4 дискредитують звання працівника органів внутрішніх справ та є несумісними із перебуванням на службі в цих органах. Також апеляційний суд зазначив, що статтею 66 Положення № 114 однозначно визначено, що скоєння вчинків, які дискредитують звання працівника органів внутрішніх справ є підставою для звільнення з органів внутрішніх справ, без можливості застосування за такі дії іншого виду дисциплінарного стягнення, а тому безпідставними є посилання позивача на те, що відповідач при його звільненні зі служби не врахував тяжкості й характеру вчиненого порушення та не вирішив питання про обрання менш суворого виду дисциплінарного стягнення. Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_4 не вчинив дій, які дискредитують звання працівника органів внутрішніх справ, і невірно послався на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно позивача, оскільки відсутність в діях ОСОБА_4 складу злочину не свідчить про те, що він не вчиняв дискредитуючого вчинку. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково скасував наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 4 квітня 2012 року № 98 о/с та поновив позивача на роботі. У своєму рішенні апеляційний суд також вказав, що безпідставним є твердження ОСОБА_4, з яким погодився суд першої інстанції, про те, що звільнення позивача з органів внутрішніх справ проведене під час його перебування на лікуванні в Ковельській центральній лікарні, пославшись на наказ Міністерства внутрішніх справ України від 4 листопада 2003 року № 1296, та дійшовши висновку, що спеціальне законодавство, яке регулює порядок накладення дисциплінарного стягнення на працівників органів внутрішніх справ, не містить застережень щодо неможливості накладення на осіб рядового і начальницького складу працівників органів внутрішніх справ дисциплінарного стягнення в період тимчасової непрацездатності. Крім того суд апеляційної інстанції визнав безпідставним посилання ОСОБА_4 на те, що його звільнення зі служби проведено без погодження з профспілковим органом, членом якого він є. З цього приводу апеляційний суд зазначив, що звільнення позивача проведено відповідно до норм спеціального законодавства щодо проходження публічної служби, зокрема Положення № 114, а норми цього положення, а також правові норми інших спеціальних правових актів, не містять вимог щодо необхідності отримання згоди профспілкового органу для відповідного звільнення зі служби працівника органів внутрішніх справ. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ Управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області здійснено правомірно та з дотримання спеціального законодавства, а тому підстави для скасування оспорюваного наказу і поновлення позивача на службі відсутні.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги адміністративного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно тлумачив ці норми.

Обґрунтованим вважається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що оспорюваний наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 4 квітня 2012 року № 98 о/с, яким ОСОБА_4 з 4 квітня 2012 року звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 66 Положення № 114, прийнятий у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки вчинений позивачем проступок підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Однак ухвалюючи рішення поза увагою апеляційного суду залишились вимоги статей 11, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, які зобов'язують суд до активного вжиття заходів щодо з'ясування усіх обставин справи, та щодо законності і обґрунтованості ухваленого судового рішення.

Відповідно до статті 16 Дисциплінарного статуту (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику. У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, провадження в кримінальній справі або справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, провадження в кримінальній справі або справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.

Згідно статті 18 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

Отже, на осіб рядового і начальницького складу наказ про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ видається з дотриманням строків, передбачених статтею 16 Дисциплінарного статуту, у тому числі й щодо осіб, які тимчасово непрацездатні. Подальше виконання такого наказу відповідно до статті 18 Дисциплінарного статуту здійснюється після прибуття їх до місця проходження служби.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 згідно даних, що містяться в листку непрацездатності серії АВІ № 359768, у період з 4 квітня 2012 року по 9 квітня 2012 року включно був тимчасово непрацездатним.

Суд апеляційної інстанції не надав належної уваги тому, що оспорюваний наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 4 квітня 2012 року № 98 о/с, яким позивача з 4 квітня 2012 року звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 66 Положення № 114, було видано у період його тимчасової непрацездатності, не врахував положень статті 18 Дисциплінарного статуту, дійшовши помилкового висновку, що спеціальне законодавство не містить застережень щодо неможливості накладення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ в період їх тимчасової непрацездатності.

Також з рішення апеляційного суду вбачається, що суд визнав безпідставним посилання ОСОБА_4 на те, що його звільнення зі служби проведено без погодження з профспілковим органом, членом якого він є, дійшовши висновку, що Положення № 114 та правові норми інших спеціальних правових актів не містять вимог щодо необхідності отримання згоди профспілкового органу для відповідного звільнення зі служби працівника органів внутрішніх справ.

Однак такий висновок суду апеляційної інстанції не узгоджується з правовою позицією, так як звільнення атестованих працівників органів внутрішніх справ, членів виборного профспілкового органу, його керівників, крім додержання загального порядку, відповідно до частини 3 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки.

Крім того слід звернути увагу на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по даній справі, виходив з того, що ОСОБА_4 не був членом первинної профспілкової організації співробітників управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України, на що апеляційний суд уваги не звернув та не з'ясував відповідних обставин, що мають значення для правильного вирішення цього спору.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року - скасувати, справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.