Справа № 802/1442/15-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

К/800/49982/15

"22" березня 2016 р. м. Київ К/800/50775/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,
секретар судового засідання Малина Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Міністра внутрішніх справ України, третя особа - Державна казначейська служба України про визнання незаконною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди за касаційними скаргами Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та ОСОБА_4 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Міністра внутрішніх справ України, третя особа - Державна казначейська служба України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати неправомірною бездіяльність начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо розгляду скарги ОСОБА_4 від 27 лютого 2015 року та повторної скарги від 06 квітня 2015 року; зобов'язати начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області розглянути та надати відповіді відповідно до чинного законодавства на вищевказані скарги; визнати неправомірною бездіяльність Міністра внутрішніх справ України щодо розгляду скарг від 04 квітня 2015 року та повторної скарги від 29 травня 2015 року; зобов'язати Міністра внутрішніх справ України розглянути та надати відповіді відповідно до чинного законодавства на вищевказані скарги; стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачі в порушення вимог статті 40 Конституції України та положень Закону України «Про звернення громадян» не розглянули подані нею скарги, та не повідомили про результати їх розгляду, чим порушили її право на отримання відповіді на звернення у встановленій формі та заподіяли моральну шкоду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо розгляду скарги ОСОБА_4 від 27 лютого 2015 року та повторної скарги від 06 квітня 2015 року. Зобов'язано Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області розглянути повторно та надати відповідь відповідно до чинного законодавства на скарги ОСОБА_4 від 27 лютого 2015 року та від 06 квітня 2015 року. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо розгляду скарги ОСОБА_4 від 04 квітня 2015 року та повторної скарги від 29 травня 2015 року. Зобов'язано розглянути повторно та надати відповіді відповідно до чинного законодавства на скарги ОСОБА_4 від 04 квітня 2015 року та повторної скарги від 29 травня 2015 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Посилаючись у касаційних скаргах на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_4 просить скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, а Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області - скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року та залишити в силі постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, перевіривши доводи касаційних скарг та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 27 лютого 2015 року на ім'я начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області Моренця І.В. подала скаргу за вх. №1/362 на дії працівників Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, в якій зазначила, що працівники органів внутрішніх справ не виконують покладені на них обов'язки щодо виконання ухвали Вінницького міського суду від 16 січня 2015 року про розшук боржника у виконавчому провадженні № 127/16030/14 ОСОБА_6, який згідно з рішенням цього ж суду від 09 вересня 2014 року зобов'язаний сплатити позивачу кошти, внесені в якості попередньої оплати в розмірі 9577 грн., штраф за несвоєчасне виконання зобов'язання в сумі 9900 грн. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

У подальшому позивач на адресу Міністра внутрішніх справ України надіслала скарги від 04 квітня 2015 року та від 29 травня 2015 року, в яких просила: зобов'язати посадових осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області розглянути по суті подану нею скаргу від 27 лютого 2015 року та дати на неї обґрунтовану письмову відповідь; провести службове розслідування щодо працівників міліції, які за наведених вище обставин вчинили бездіяльність щодо розшуку ОСОБА_6 та належного йому майна та притягнути винних осіб до відповідальності; доручити вжити передбачених законодавством заходів щодо розшуку ОСОБА_6 та належних йому транспортних засобів. Термін розгляду скарги позивач просила скоротити та повідомити її письмово відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян» про результати її розгляду.

06 квітня 2015 року ОСОБА_4 повторно подала письмову скаргу на ім'я начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області Моренця І.В., в якій просила: доручити проведення службового розслідування щодо працівників міліції, які за наведених вище обставин вчинили бездіяльність щодо розшуку ОСОБА_6 та належного йому майна та притягнути винних осіб до відповідальності; вжити передбачених законодавством заходів щодо розшуку ОСОБА_6 та належних йому транспортних засобів. Термін розгляду скарги позивач просила скоротити та повідомити її письмово відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян» про результати її розгляду.

Вважаючи дії відповідачів щодо не розгляду її скарг протиправними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення позивача було розглянуто і вирішено з дотриманням встановленого законами України порядку, а тому права позивача на отримання відповідей на звернення відповідачами не порушені.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідачами порушено порядок та строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян», та статтю 40 Конституції України під час розгляду звернень ОСОБА_4

У зв'язку з наведеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що права ОСОБА_4 мають бути відновленні шляхом визнання протиправною бездіяльності Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та Міністерства внутрішніх справ України щодо розгляду скарг позивача та їх зобов'язання розглянути повторно скарги ОСОБА_4 та надати на них відповіді відповідно до чинного законодавства.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України висновки судів попередніх інстанцій вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Це означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов'язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог.

Відповідно до частин четвертої статті 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позовні вимоги до начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та Міністра внутрішніх справ України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції визнав протиправною бездіяльність та зобов'язав вчинити певні дії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та Міністерство внутрішніх справ України, вирішивши при цьому питання про права та обов'язки осіб, які не були залучені судом до участі у справі.

Згідно частин 1 та 3 статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

За правилами цієї норми, суд першої інстанції, виявивши, що відповідач є неналежною стороною, повинен вирішити питання про його заміну і лише тоді приймати рішення по суті.

Водночас, стаття 52 Кодексу адміністративного судочинства України не зобов'язує суд залучити іншого відповідача, якщо вимогу подано до неналежного відповідача, проте не вчинення таких дій може бути підставою для скасування рішення згідно із частиною другою статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції залишив поза наведені вимоги процесуального закону та всупереч положень статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України не з'ясував в повній мірі усіх обставин щодо встановлення належного кола відповідачів у справі.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статями 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало