Справа № 13675/12/2070
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 р.Справа № 13675/12/2070
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О. Касян В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2015р. по справі № 13675/12/2070

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України

про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової служби України (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнень та заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати бездіяльність ДПС України щодо нездійснення дій по встановленню, нарахуванню та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.9 Закону України від 09.04.92 р. № 2262-ХП та п. 10 Постанови №393, по виплаті позивачу грошового забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні, а саме: компенсації за невикористану відпустку за 2010 рік у кількості 20 діб та окладу за спеціальним званням кожного місяця з дня звільнення, відповідно до ст. 9-1 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП, по прийняттю рішення про призначення позивачу виплати грошової допомоги у разі установлення позивачу інвалідності, відповідно до вимог Постанови №70 та її виплати, по оформленню та направленню необхідних документів до Пенсійного фонду України у Харківській області для призначення позивачу пенсії по інвалідності, неправомірною;

- зобов'язати ДПС України видати наказ, яким встановити позивачу вислугу років для виплати грошової допомоги 17 років 00 місяців 02 дня та здійснити виплату грошової допомоги;

- зобов'язати ДПС України виплатити позивачу грошове забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні зі служби, а саме: компенсацію за невикористану відпустку за 2010 рік у кількості 20 діб у розмірі 1926,00 грн. та розмір окладу за спеціальним званням кожного місяця з дня звільнення, відповідно до ст. 9-1 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП, що визначено наказом ДПС України "Про звільнення ОСОБА_1." від 21.05.12р. №1100-о;

- зобов'язати ДПС України нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки, належних до сплати сум при звільненні зі служби, по день фактичного розрахунку;

- зобов'язати ДПС України прийняти рішення про призначення позивачу виплати грошової допомоги у разі установлення позивачу 2 групи інвалідності, яка настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби в наслідок захворювання, що сталося у період проходження служби, - у 70 відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначено медико-соціальною експертною комісією довідкою серія ХАР - 05 №003392 від 11.07.12р. та здійснити її виплату;

- зобов'язати ДПС України оформити та направити необхідні документи до Пенсійного фонду України у Харківській області для призначення позивачу пенсії по інвалідності.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2013 р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013 року, адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано бездіяльність ДПС України щодо нездійснення дій по встановленню, нарахуванню та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.9 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП та п. 10 Постанови №393, неправомірною.

Зобов'язано ДПС України внести зміни в наказ від 10.12.2012 року №2194-о, яким встановити ОСОБА_1 вислугу років для виплати грошової допомоги 17 років 00 місяців 02 дня та здійснити виплату грошової допомоги.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2013 р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді зазначеної справи позивач уточнив позовні вимоги.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив:

- визнати бездіяльність ДФС України щодо нездійснення дій по встановленню, нарахуванню та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.9 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП та п. 10 Постанови №393, по виплаті позивачу грошового забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні, а саме: компенсації за невикористану відпустку за 2010 рік у кількості 20 діб та окладу за спеціальним званням кожного місяця з дня звільнення, відповідно до ст. 9-1 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП, по прийняттю рішення про призначення позивачу виплати грошової допомоги у разі установлення позивачу інвалідності, відповідно до вимог Постанови №70 та її виплати, по оформленню та направленню необхідних документів до Пенсійного фонду України у Харківській області для призначення позивачу пенсії по інвалідності, неправомірною;

- зобов'язати ДФС України видати наказ, яким встановити позивачу вислугу років для виплати грошової допомоги 17 років 00 місяців 02 дня та здійснити виплату грошової допомоги;

- зобов'язати ДФС України виплатити позивачу грошове забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні зі служби, а саме: компенсацію за невикористану відпустку за 2010 рік у кількості 20 діб у розмірі 1926,0 грн. та розмір окладу за спеціальним званням кожного місяця з дня звільнення, відповідно до ст. 9-1 Закону України від 09.04.92 № 2262-ХП, що визначено наказом ДПС України "Про звільнення ОСОБА_1." від 21.05.12р. №1100-о;

- зобов'язати ДФС України нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки, належних до сплати сум при звільненні зі служби, по день фактичного розрахунку;

- зобов'язати ДФС України прийняти рішення про призначення позивачу виплати грошової допомоги у разі установлення позивачу 2 групи інвалідності, яка настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання, що сталося у період проходження служби, - у 70 відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначено медико-соціальною експертною комісією довідкою серія ХАР - 05 №003392 від 11.07.12р. та здійснити її виплату;

- зобов'язати ДФС України оформити та направити необхідні документи до Пенсійного фонду України у Харківській області для призначення позивачу пенсії по інвалідності;

- зобов'язати відповідача нарахувати індексацію належних сум до сплати при звільненні позивача зі служби та компенсацію втрати доходів, у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, та здійснити відповідні виплати на користь ОСОБА_1;

- зобов'язати відповідача нарахувати індекс інфляції за весь час прострочення сплати належних сум при звільненні позивача зі служби, а також три проценти річних від простроченої суми та здійснити відповідні виплати на користь ОСОБА_1;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 95000 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2015 р. адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо нездійснення дій по встановленню, нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 9 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП та п. 10 Постанови №393, по виплаті позивачу грошового забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні, а саме: компенсації за невикористану відпустку за 2010 рік у кількості 20 діб та окладу за спеціальним званням кожного місяця з дня звільнення, відповідно до ст. 9-1 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП, по прийняттю рішення про призначення позивачу виплати грошової допомоги у разі установлення позивачу інвалідності, відповідно до вимог Постанови №70 неправомірною.

Зобов'язано Державну фіскальну службу України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 виплати грошової допомоги у разі установлення позивачу 2 групи інвалідності, яка настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання, що сталося у період проходження служби, - у 70 відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначено медико-соціальною експертною комісією довідкою серія ХАР - 05 №003392 від 11.07.2012 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в зазначеній частині та прийняти нову - про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що є безумовною підставою для скасування постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги вищезазначеної статті, колегія суддів переглядає судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив постанову суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, позицію Вищого адміністративного суду України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що з 21 травня 2012 року ОСОБА_1 на підставі наказу ДПС України від 21.05.12р. № 1100-о звільнено з посади старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки при Державній податковій службі у Харківській області Управління внутрішньої безпеки ДПС України та з органів податкової міліції у відставку за п. п. "б" п. 65 (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМ УРСР від 29.07.1991р. № 114 (далі - Положення № 114).

Зазначений структурний підрозділ, посаду в якому обіймав позивач, є підрозділом податкової міліції, до функцій якого віднесено запобігання корупції в органах державної податкової служби та виявлення її фактів.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначені в Положенні № 114.

Відповідно до п. п. "б" п. 65 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби за рішенням військово-лікарської комісії.

Так, до ДПС України надійшов рапорт позивача від 30.04.2012 р. та свідоцтво про хворобу № 55 від 22.03.12 р., видане ВЛК госпіталю ГУМВС України в Харківській області, яким встановлена непридатність позивача до проходження військової служби. В своєму рапорті позивач висловив бажання звільнитися зі служби в податковій міліції саме з 21.05.2012 р. У зв'язку з чим, а також враховуючи приписи п. п. "б" п. 65 Положення № 114, головою ДПС України був виданий наказ від 21.05.12р. № 1100-о "Про звільнення ОСОБА_1".

Зазначеним наказом передбачена виплата позивачу компенсації за невикористану у 2010 році відпустку (20 діб), а також щомісячної грошової допомоги в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням у відповідності до ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон України № 2262-ХІІ). Крім того, наказом встановлено, що станом на 21.05.2012р. вислуга років ОСОБА_1 складає 17 років 00 місяців 02 дні.

В подальшому, наказом ДПС України від 10.12.2012р. № 2194-о, було внесено зміни до наказу ДПС України від 21.05.2012р. № 11-о "Про звільнення ОСОБА_1", а саме доповнено наказ наступними абзацами:

"Виплатити підполковнику податкової міліції ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до ст. 9 Закону України № 2262-ХІІ, у редакції Закону України від 27.04.10р. № 2154-IV у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вислуга для виплати грошової допомоги складає 12 років".

Вважаючи бездіяльність з боку ДПС України, яка виразилася в нездійсненні дій по встановленню, нарахуванню та виплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 9 Закону України від 09.04.92р. № 2262-Х11 та п. 10 Постанови №393, по проведенню остаточного розрахунку при звільненні, по прийняттю рішення про призначення працівнику податкової міліції виплати грошової допомоги у разі інвалідності та її виплати, відповідно до вимог Постанови №70, по оформленню та направленню необхідних документів до Пенсійного фонду України у Харківській області для призначення пенсії позивачу по інвалідності, такою, що фактично є відмовою органу у реалізації права позивача, яка обумовлена юридичною значущістю та негативними наслідками для позивача, оскільки не надає і не визнає за собою суб'єктивного права позивача на реалізацію конституційної гарантії та охоронюваних правовідносин з приводу отримання від держави соціальних послуг, а також реалізації особою свого абсолютного права, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання бездіяльності Державної фіскальної служби України щодо нездійснення дій по встановленню, нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 9 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП та п. 10 Постанови №393, по виплаті позивачу грошового забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні, а саме: компенсації за невикористану відпустку за 2010 рік у кількості 20 діб та окладу за спеціальним званням кожного місяця з дня звільнення, відповідно до ст. 9-1 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП, по прийняттю рішення про призначення позивачу виплати грошової допомоги у разі установлення позивачу інвалідності, відповідно до вимог Постанови №70 неправомірною та зобов'язання Державну фіскальну службу України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 виплати грошової допомоги у разі установлення позивачу 2 групи інвалідності, яка настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби в наслідок захворювання, що сталося у період проходження служби, - у 70 відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначено медико-соціальною експертною комісією довідкою серія ХАР - 05 №003392 від 11.07.2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що вони є правомірними, обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зауважує на положення ч. 1 ст. 195 КАС України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання ДПС України виплатити позивачу грошове забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні зі служби, а саме: компенсацію за невикористану відпустку за 2010 рік у кількості 20 діб у розмірі 1926,0 грн. та розмір окладу за спеціальним званням кожного місяця з дня звільнення, відповідно до ст. 9-1 Закону України від 09.04.92р. № 2262-ХП, що визначено наказом ДПС України "Про звільнення ОСОБА_1." від 21.05.12р. №1100-о, суд першої інстанції виходив з того, що вони є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідачем виконані всі дії в межах законодавства щодо виплати позивачу грошового забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні та виплати розміру окладу за спеціальним званням кожного місяця з дня звільнення, однак позивач ніяких доказів неможливості отримання вказаних коштів до суду не надав, як встановлено судовим розглядом справи безпосередньо в касу ДПС України щодо отримання вказаної грошової допомоги не звертався.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки про суми нарахувань та виплат, здійснених на користь позивача за період з травня по грудень 2012 року, а також його розрахункових листів за цей період, позивачу в червні 2012 року була нарахована компенсація за невикористану у 2010 році відпустку у кількості 20 діб у розмірі 1926,32 грн., щомісячно нараховувалася грошова допомога, передбачена ст. 9-1 Закону України № 2262-ХІІ (за травень - 58,5 грн., за червень - грудень щомісячно 130,0 грн., а всього - 910,0 грн.), а в грудні 2012 року також нарахована грошова допомога відповідно до ст. 9 Закону України № 2262-ХІІ у розмірі 16181,1 грн.

Крім того, у липні 2012 рок донараховано грошове забезпечення за 21.05.12р. у розмірі 177,75 грн.

Однак, у січні 2012 року позивачу зайво було нараховано та виплачено по листках непрацездатності суму 4908,75 грн., у зв'язку з чим при звільненні здійснено перерахунок, а саме знято нарахування листків непрацездатності, що призвело до виникнення боргу за працівником. Тому, загальна сума нарахувань становить - 14344,92 грн., а сума до сплати (з урахуванням утримань) - 11943,34 грн.

Як пояснив представник відповідача, відрахування із грошового забезпечення, належного позивачу до виплати при звільненні зі служби у податковій міліції, для покриття його заборгованості підприємству, здійснювалися без отримання згоди ОСОБА_1, оскільки обмеження відрахувань із заробітної плати встановлені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпПУ), а норми даного законодавчого акту не підлягають поширенню на спірні відносини. Трудовий договір між позивачем та податковим органом не укладався, а інших підстав для виникнення трудових правовідносин закон не передбачає.

Листом ДПС України від 18.12.2012 р. за № 3452/о/141-12/г/08-0416, направленого засобами поштового зв'язку, позивача проінформовано про можливість отримання нарахованої одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 9 Закону України № 2262-ХІІ, безпосередньо в касі підприємства за адресою: м. Київ, Львівська площа, 6, каб. 421 або шляхом відкриття банківського рахунку, надіславши до Департаменту фінансування бухгалтерського обліку та звітності ДПС України відповідні документи.

Станом на дату прийняття рішення про нарахування зазначеної грошової допомоги в ДПС України була відсутня будь-яка інформація щодо наявності у ОСОБА_1 відкритого в банківській установі поточного рахунку для виплати заробітної плати.

Відповідно до п. 6.3 ст. 6 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Оскільки ДФС України не була власником карткового рахунку ОСОБА_1, відритого в банківській установі для перерахування заробітної плати в період проходження останнім служби у податковій міліції, а також стороною договору з банківською установою, питання щодо припинення дії такого карткового рахунку не належить до повноважень ДФС України.

Напередодні отримання готівки в касу в телефонному режимі було проінформовано позивача про необхідність отримання коштів в касі ДПС України. В триденний термін позивач не з'явився і не отримав кошти, в результаті чого грошова сума в розмірі 11943,34 грн. була депонована. Фактична виплата вказаних коштів відбулась 27.02.2013р. - після відкриття ОСОБА_1 карткового рахунку в ПАТ „ВБР".

Таким чином, своєчасна виплата компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги, передбаченої ст. ст. 9 та 9-1 Закону України № 2262-ХІІ, не була проведена у зв'язку з тим, що позивач самостійно не отримав нараховані грошові суми у касі підприємства, а також не оформив відповідні документи для перерахування їх через банківську установу.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання ДПС України виплатити позивачу грошове забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні зі служби, а саме: компенсацію за невикористану відпустку за 2010 рік у кількості 20 діб у розмірі 1926,0 грн. та розмір окладу за спеціальним званням кожного місяця з дня звільнення, відповідно до ст. 9-1 Закону України від 09.04.92 № 2262-ХП, що визначено наказом ДПС України "Про звільнення ОСОБА_1." від 21.05.12 №1100-о, враховуючи таке.

З питання правомірності здійснення зменшення суми грошових допомог в розрізі оцінки правомірності визначеного відповідачем боргу за позивачем (надмірно нарахованих та сплачених коштів по листках непрацездатності), колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною 4 ст. 195 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позові вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

В ухвалі від 16.06.2015р. по цій справі Вищий адміністративний суд України звернув увагу на таке: щодо доводів скарги в частині вимог заявника в не дослідженні судами правомірності нарахованої йому суми коштів одноразової грошової допомоги у зв'язку із інвалідністю, є безпідставними, так як вказані дії не оскаржувалися ним у заявлених позовних вимогах, визначених до позовної заяви.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 при зверненні до суду та після направлення Вищим адміністративним судом України справи на новий розгляд не просив захистити його права та інтереси з питання визначеного за ним боргу перед підприємством, відсутні правові підстави для розгляду даного питання в суді апеляційної інстанції.

Відмовляючи в частині позовних вимог про зобов'язання ДПС України нарахувати і виплатити середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки належних до сплати сум при звільненні зі служби по день фактичного розрахунку суд першої інстанції керувався тим, що правовідносини з проходження служби в органах податкової міліції унормовані спеціальними нормативними актами законодавства, а тому підстави для поширення на спірні правовідносини дії норм КЗУпП - відсутні, оскільки трудовий договір між позивачем та податковим органом не укладався, а інших підстав для виникнення трудових правовідносин закон не передбачає.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та також зауважує наступне.

Правовідносини з проходження служби в органах податкової міліції унормовані спеціальним законодавчим актом, а саме - Положенням N 114.

Цей нормативно-правовий акт не містить норм, які б передбачали обов'язок роботодавця виплатити працівникові його середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати належних при звільненні сум по день фактичного розрахунку.

Вищевказана позовна вимога заявлена позивачем на підставі ст. 117 КЗпПУ, відповідно до якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як вбачається з матеріалів справи позивач в день звільнення не працював. За наказом ДПС України від 21.05.2012р. № 1100-о ОСОБА_1 визнано таким, що 21.05.2012 р. приступив до виконання службових обов'язків після виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в цей же день на підставі поданого ним рапорту від 30.04.2012 р. та свідоцтва про хворобу № 55 від 22.03.2012 р. його звільнено з посади та податкової міліції через хворобу. Після звільнення зі служби ОСОБА_1 вимогу про розрахунок саме до відповідача не пред'являв, а після отримання копії наказу про звільнення почав скеровувати звернення до різних органів, у тому числі до Адміністрації Президента України, Верховної Ради України та Генеральної прокуратури України.

Щодо нарахування та виплати на його користь одноразової грошової допомоги у разі інвалідності, то виплата зазначеної допомоги не могла мати місце в день звільнення позивача, оскільки інвалідність була встановлена після звільнення його зі служби.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача нарахувати індексацію належних сум до сплати при звільненні позивача зі служби та компенсацію втрати доходів, у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, та здійснити відповідні виплати на користь ОСОБА_1; зобов'язання відповідача нарахувати індекс інфляції за весь час прострочення сплати належних сум при звільненні позивача зі служби, а також три проценти річних від простроченої суми та здійснити відповідні виплати на користь ОСОБА_1

Так, ч. 3 ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" встановлено, що соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв'язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат.

Обов'язок підприємств, установ і організацій всіх форм власності та господарювання здійснити компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати закріплений в ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати".

В статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. В той же час, у даній статті конкретизовано, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Грошові виплати, які належали до сплати на користь позивача при звільнені його зі служби у податковій міліції, мали разовий характер, а отже не підлягали індексації. Так само, факт несвоєчасності виплати таких доходів не тягне за собою обов'язок відповідача здійснити компенсацію їх втрати.

Також, враховуючи компетенцію державного органу, в даному випадку ДФС України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання ДФС України видати наказ, яким встановити позивачу вислугу років для виплати грошової допомоги 17 років 00 місяців 02 дня та здійснити виплату грошової допомоги, оскільки видання відповідного наказу є виключною компетенцією державного органу, а суд не має права підміняти собою державний орган.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що як свідчать матеріали справи наказом ДПС України від 22.03.2013р. № 234-о було внесено зміни до наказу від 21.05.2012р. № 1100-0 «Про звільнення ОСОБА_1.», зі змінами, внесеними наказом від 10.12.2012р. № 2194-о, яким передбачено, що вислуга років ОСОБА_1 для виплати одноразової грошової допомоги становить 17 років. Рішення про визначення позивачу виплати грошової допомоги у разі установлення інвалідності, відповідно до вимог Постанови №707, прийнято у формі Висновку, затвердженого головою ДПС України 03.04.2013р.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання ДФС України виплатити грошову допомогу у разі встановлення позивачу 2 групи інвалідності, а також зобов'язання ДФС України оформити та направити необхідні документи до Пенсійного фонду України у Харківській області для призначення позивачу пенсії по інвалідності, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що оскільки обов'язок щодо виплати зазначених вище коштів виникає у відповідача лише після винесення відповідного наказу, а обов'язок щодо направлення відповідної довідки у відповідача виникає лише після винесення відповідного наказу щодо призначення ОСОБА_1 виплати грошової допомоги у разі установлення позивачу 2 групи інвалідності, яка настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби в наслідок захворювання, що сталося у період проходження служби, такі вимоги є передчасними.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цих частинах та також зауважує, що як вбачається з матеріалів справи виплата грошових сум (окрім грошової допомоги по інвалідності) відбулася шляхом їх перерахування на банківський рахунок позивача, відкритий в ПАТ «ВБР»: 28.02.2013р. (у розмірі 11943,34 грн.) та 04.04.2013р. (у розмірі 5500,00 грн.). Окрім того, з січня 2013 р. грошова допомога, передбачена ст. 9-1 Закону України №2262-Х!! також перераховувалася на цей банківський рахунок.

Платіжним дорученням від 03.04.2013р. № 660 грошова допомога в сумі 60409,44 грн., яка передбачена Постановою КМУ № 707 була перерахована на картковий рахунок позивача, відкритий у філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Листом від 27.03.2013р. за № 3468/5/04-0715 матеріали для призначення пенсії по інвалідності направлено до Пенсійного фонду України в Харківській області.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди в розмірі 95000 грн. колегія суддів зауважує на таке.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги заявника в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки відсутній причинно - наслідковий зв'язок між діями відповідача та моральною шкодою, яка була завдана позивачу по справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Клопотання позивача про винесення окремої ухвали та направлення її до Генеральної прокуратури України з метою відкриття кримінального провадження відносно конкретних працівників ДФС України не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 166 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

Відповідно до частини другої зазначеної статті, у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Отже, єдиною підставою для постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За наслідками апеляційного перегляду судового рішення першої інстанції колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача в частині відмови в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з чим постанова Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2015р. по цій справі підлягає залишенню без змін, а отже відсутні підстави для винесення окремої ухвали.

Окрім того, виходячи з положень вищезазначеної норми законодавства, винесення окремої ухвали є правом суду, а не його обов'язком.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2015р. по справі № 13675/12/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Зеленський В.В. Чалий І.С.
Повний текст ухвали виготовлений 05.04.2016 р.