Справа № 820/18762/14
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Київ К/800/9422/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Харківського міського центру зайнятості про визнання незаконними дій, акту та наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача. Просила визнати протиправними дії посадових осіб Харківського міського центру зайнятості, визнати незаконними акт від 14 жовтня 2014 року № 273 та наказ від 15 жовтня 2014 року № 1577 про повернення грошових коштів, виплачених як допомога по безробіттю, зобов'язати відповідача поновити її реєстрацію як безробітного та відновити виплати матеріального забезпечення безробітного.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ від 15 жовтня 2014 року № 1577 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю, зобов'язано Харківський міський центр зайнятості поновити реєстрацію ОСОБА_4 як безробітного та відновити виплати відповідного матеріального забезпечення. В решті позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом центру зайнятості від 26 березня 2014 року ОСОБА_4 на підставі її заяви надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю.

14 жовтня 2014 року відповідач провів перевірку, за результатами якої складено акт № 273 ФОП. У ході перевірки встановлено, що позивач на порушення статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» неправомірно отримала допомогу по безробіттю в період з 26 березня 2014 року по 13 жовтня 2014 року в сумі 13257 грн. 50 коп., оскільки з 23 листопада 1998 року вона зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Наказом директора центру зайнятості від 15 жовтня 2014 року № 1577 прийнято рішення про повернення позивачкою незаконно отриманої допомоги по безробіттю.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час реєстрації в центрі зайнятості ОСОБА_4. не була фізичною особою-підприємцем, адже її діяльність була припинена на підставі постанови Харківського окружного адміністративного суду по справі № 2а-15759/10/2070 від 19 січня 2011 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачка безпідставно набула статусу безробітної внаслідок надання неправдивих даних, відповідальність за підтвердження яких несе персонально. Тому повинна повернути суму незаконно отриманого матеріального забезпечення з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати цього забезпечення, згідно з умовами статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Такі висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Підпунктом «б» пункту 3 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що в Україні до зайнятого населення належать, зокрема, громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців.

Згідно зі ст. 2 зазначеного Закону безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Статтею 47 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» встановлено, що дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Відповідно до абзацу 1 ч. 3 ст. 36 цього Закону сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, в тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307, встановлено, що якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується в судовому порядку.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що особа, зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 7 жовтня 2014 року № 21-408а14.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 подала до центру зайнятості заяву про надання їй статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, в якій зазначила, що вона не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності.

Разом з тим, на час подання вищезазначеної заяви та протягом усього часу отримання допомоги по безробіттю позивачка була зареєстрована як фізична особа - підприємець, а до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис про проведення державної реєстрації припинення її підприємницької діяльності внесено лише 2 жовтня 2014 року.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки у позивачки була наявною обставина, яка не давала їй змоги набути статус безробітної і отримувати у зв'язку з цим допомогу.

Доводи касаційної скарги про те, що обов'язок щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця був покладений законом на державного реєстратора шляхом внесення запису до журналу обліку реєстраційних дій після отримання судового рішення, не заслуговують на увагу.

Так, на момент винесення судового рішення про припинення підприємницької діяльності такі відносини регулювались Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців».

Зокрема, ст. 49 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент винесення судового рішення про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_4.) встановлено, що суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Державний реєстратор зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця та повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування та фізичну особу - підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності за судовим рішенням, що не пов'язано з банкрутством фізичної особи - підприємця, здійснюється за процедурами, встановленими частинами 9-18 ст. 47 цього Закону.

Згадана процедура включає в себе необхідність самостійного звернення підприємця до державного реєстратора та подання відповідних документів (ч. 9 ст. 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців»).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка не зверталася до органу державної реєстрації щодо припинення її реєстрації, а тому не втратила статусу підприємця.

Судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що посилання позивачки та суду першої інстанції на Закон України від 1 липня 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», яким визначено спрощення механізму державної реєстрації припинення суб'єктів господарювання» є помилковим, оскільки вказаний закон станом на час надання позивачці статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю не набрав чинності.

Згідно ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст. 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про незаконність рішення суду апеляційної інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на доказах та матеріалах справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування цим судом норм матеріального та процесуального права, залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк