Справа № 826/22385/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Київської області про визнання протиправними дії, зобов'язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Апеляційного суду Київської області про визнання незаконним та скасування наказу в.о. голови Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2014 року за № 237 щодо обмеження суддям Апеляційного суду Київської області максимального розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати з дня його видання; стягнення з Апеляційного суду Київської області недораховану відповідно до ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» " суддівську винагороду за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 18 026, 40 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, в зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Постановою Верховної Ради України № 297-VI від 22 травня 2008 року ОСОБА_2 обраний на посаду судді Апеляційного суду Київської області.

Позивач, маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», 11 листопада 2013 року звернувся до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України із заявою про відставку.

26 листопада 2013 року Вищою радою юстиції внесено відповідне подання до Верховної Ради України про звільнення останнього з посади судді у зв'язку із поданням вищезазначеної заяви.

Постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII «Про звільнення суддів» відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України було звільнено з посади судді Апеляційного суду Київської області Малорода Олександра Івановича у зв'язку з поданням заяви про відставку.

На підставі вище прийнятої постанови, наказом голови Апеляційного суду Київської області № 5 від 17.01.2015, позивача було виключено зі штату суддів апеляційного суду та надано документи про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Також зазначено про необхідність начальнику відділу бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення здійснити з позивачем необхідні розрахунки.

При цьому, з часу подання позивачем заяви про відставку (11.11.2013) та до фактичного звільнення з Апеляційного суду Київської області (17.01.2015) ОСОБА_2 працював на посаді судді цього суду.

З матеріалів справи також вбачається, що наказом в.о. голови Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2014 року № 237, суддям Апеляційного суду Київської області встановлено обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. Як на підставу свого наказу в.о. голови суду посилається на Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», яким місячний розмір суддівської винагороди обмежений 15 розмірами мінімальної зарплати.

В зв'язку з цим, як зазначено позивачем, Апеляційним судом Київської області не здійснено йому нарахування та виплати вихідної допомоги з вересня по грудень 2014 року у розмірі 18 026, 40 грн. за останньою посадою, що передбачалося ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), що підтверджується наданою довідкою Апеляційного суду Київської області від 09.09.2015 № 05/0251117.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наказ в.о. голови Апеляційного суду Київської області від 15.08.2014 № 237, яким суддям Апеляційного суду Київської області встановлено обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати відповідає вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинства і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до п. 3 та п.10 ч. 1, ч. 2 ст. 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Голова апеляційного суду: контролює ефективність діяльності апарату суду, а також здійснює інші повноваження визначені законом.

Голова апеляційного суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, 31 липня 2014 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-УІІ), підставою чого слугувало те, що економіка України в 2014 році знаходилася у надзвичайно складному становищі, і задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від МВФ є ухвалення нових змін до бюджету.

Цим Законом № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наказ в.о. голови Апеляційного суду Київської області від 15.08.2014 № 237, яким суддям Апеляційного суду Київської області встановлено обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки підставою видання цього наказу було введення у дію Закону України від 31.07.2014 року № 1622-УІІ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Так, пунктом 64 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (у редакції Закону №1622-VII) установлювалося обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, а не зменшення її розміру, тобто суддівська винагорода нараховувалася в повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а виплачувалася з урахуванням установленого цим Законом обмеження в розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, в даному випадку не відбулося звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів.

Крім того, судом першої інстанції в обґрунтування правомірності оскаржуваного наказу доцільно враховано положення міжнародних документів, яким оскаржуваний наказ відповідає в повній мірі.

Зокрема, рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані з скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставши (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності.

Слід також підкреслити, що в разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах. Створення виключення такого роду для судів (суддів) відповідає вимогам відкритого, справедливого і громадянського суспільства, а також не відповідає вимогам правосуддя.

З огляду на викладене, як вірно зазначено судом першої інстанції, в даному випадку обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі було зумовлено об'єктивними підставами.

Крім того, ухвалою від 30.07.2015 Київський апеляційний адміністративний суд звертався до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності положення Закону № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ, яке було доповнено пунктом 64 та яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 19 від 02.10.2015 було відмовлено у зверненні до Конституційного суду України із вказаним поданням, оскільки Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: «Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № ЗІ-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010» (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.