Справа № 694/371/16-а
Суддя: Сакун Д. І.
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 694/371/16-а Провадження №2-а/694/13/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

04.04.2016 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої судді Сакун Д. І.,

при секретарі Матвієнко А. А.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Звенигородка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним адміністративним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.12.2015р. №4182 належить право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Україна» с. Рижанівка Звенигородського району Черкаської області, яке виникло на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧР №0298732 виданого Звенигородською РДА 20.01.1997р. Проте, при зверненні до відповідача з клопотанням про виділення вказаної земельної ділянки в натурі отримав відмову у зв`язку з відсутністю в списку громадян, яким надаються земельні ділянки у власність вказаної земельної ділянки.

Враховуючи наведене позивач просить суд визнати неправомірними дії Звенигородської РДА щодо відмови у виділенні йому вказаної земельної ділянки та зобов`язати Звенигородську РДА виділити йому в натурі земельну ділянку в розмірі 3,49га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Рижанівської сільської ради.

В судовому засіданні, суд з власної ініціативи поставив на обговорення питання щодо закриття провадження у справі у зв"язку з неналежністю розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Позивач в судовому засіданні щодо закриття провадження у справі заперечував.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень управлінських функцій.

Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ, при вирішенні питань, пов`язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз`яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), а також Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з`ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов`язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

В п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ зазначено, що земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року №1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ, ураховуючи положення статті 1 ЦПК та статті 2 КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права фізичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Рішенням Конституційного суду України від 01.04.2010 № 10-рп/2010, визначено, що - положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням дій чи бездіяльності.

Отже зі змісту зазначеного в рішенні Конституційного суду України слідує, що до адміністративної юрисдикції належать лише ті земельні спори, в яких орган державної влади чи орган місцевого самоврядування виступає як суб'єкт владних повноважень.

Відповідно до пункту 7 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту "а" частини першої статті 17 Земельного кодексу України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених Земельним кодексом України.

Розпорядження земельними ділянками, є участю державного органу від імені Держави у відносинах власності і користування землями державної власності, і на ці відносини поширюються норми земельного і цивільного права щодо відносин власності.

В таких відносинах відсутній принцип «влади-підпорядкування», притаманний, відносинам фізичних і юридичних осіб з державним органом в сфері державного управління.

Земельні ж відносини в сфері управління, справи з приводу яких можуть бути розглянуті адміністративними судами, - передбачені розділом VII Земельного кодексу України, а саме це відносини з приводу: визначення меж населених пунктів, землеустрою, контролю за використанням і охороною земель, моніторингу, державного земельного кадастру, економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Спір у даній справі стосується повноважень державного органу як розпорядника земель і не стосується владних управлінських функцій відповідача.

В даному випадку позивачем ставиться питання про зобов`язання Звенигородської районну державну адміністрацію Черкаської області виділити йому в натурі земельну ділянку в розмірі 3,49га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Рижанівської сільської ради та оспорюється відмова відповідача саме у здійсненні такого виділення, тобто спір виник не щодо оскарження дії суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, а спір виник із відносин пов`язаних зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачу слід звертатися до суду з позовом в порядку цивільного судочинства, а не з адміністративним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Згідно до ст. 157 ч.1 п.1 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що слід закрити провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії.

Беручи до уваги наведене та, керуючись ч.1 ст.2, п.1 ч.1 ст.3, ч.1 та ч.2 ст.17, п.1 ч.1 ст.157 КАС України, ч.1 ст. 15 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії.

Роз'яснити позивачу його право на звернення до суду у порядку, визначеному Цивільно-процесуальним Кодексом України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Звенигородський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Д.І. Сакун