Справа № 826/26100/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 березня 2016 року № 826/26100/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., cуддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом до третя особаГромадянки Азербайджану ОСОБА_2 Державної міграційної служби України Управління Державної міграційної служби України в Київській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

Громадянка Азербайджану ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМС України) № 726-15 від 26.10.2015 про відмову у визнанні громадянки Азербайджану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки Азербайджану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх позовних вимог громадянка Азербайджану ОСОБА_2 зазначає, що на даний час перебуває за межами країни-походження, оскільки була змушена покинути вказану територію та шукати захист в Україні, так як має цілком обгрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань в Азербайджані через політичні причини, а саме: через правозахисну діяльність її чоловіка, відомого правозахисника ОСОБА_5. Разом з тим, вказує, що, на її думку, влада Азербайджану не здатна забезпечити їй захист від дискримінації та переслідувань через політичні причини.

Також зазначає, що Державною міграційною службою України було необґрунтовано та протиправно відмовлено громадянці Азербайджану ОСОБА_2 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки неї було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зокрема позивач наголосила щодо обов'язковості виконання відповідачем рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2013.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, зазначаючи, що факти на які посилався позивач не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржуване рішення №726-15 від 26.10.2015 прийняте в межах та із урахуванням норм законодавства.

Згідно ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Керуючись ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянка Азербайджану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилася в м.Баку, за національністю - азербайджанка, за віросповіданням - іслам.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.03.2013 позивач за національним паспортом легально прибула на територію України, оскільки побоювалась повертатись до країни свого походження через погрозу арешту та «фізичного усунення» її чоловіка та членів сім'ї у зв'язку з їхньою правозахисною діяльністю, яка не влаштовує владу Азербайджану.

Зі слів заявниці було встановлено, що вона прибула в Україну 07.03.2013 за національним паспортом серії НОМЕР_1, виданому 09.11.2010, через КПП Іловайськ, при цьому проблем з виїздом за межі Азербайджану у неї не виникло.

Так у анкеті та заяві повідомляє, що її чоловік є директором «Азербайджанського центру демократичного громадянського контролю над збройними силами» та як правозахисник неодноразово піднімав питання порушення прав громадян в Азербайджані, зокрема питання про вбивства військових в Азербайджанській армії та незаконну торгівлю їхніми органами на «чорному» ринку. У зв'язку з чим був найнятий кіллер, щоб фізично прибрати чоловіка, а на дітей були здійснені напади в блоці будинку де вони проживали, а також постійно погрожували їм по телефону. При цьому заявниця зазначила, що особисто на неї ніяких переслідувань чи нападів здійснено не було.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач вже не вперше звертався за захистом на території України, оскільки в матеріалах справи міститься копії особової справи

громадянки Азербайджану ОСОБА_2, яка розглядалась Головним управлінням Державної міграційної служби у Львівській області та було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (висновок від 25.06.2013).

Надалі, у зв'язку зі зміною заявницею місця проживання особова справа ОСОБА_2, громадянки Азербайджану, була переведена з Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області до ГУ ДМС України в м. Києві.

В свою чергу, рішенням ДМС України від 02.08.2013 року №460-13 вирішено підтримати висновок Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області та відмовити громадянці Азербайджану ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні, на підставі чого ГУ ДМС України в м. Києві заявниці адресовано повідомлення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 13.08.2013 №160, яке відповідно до відмітки на копії даного повідомлення, наявного у матеріалах справи, отримано 11.09.2013 року.

Дане рішення було оскаржене в судовому порядку до Окружного адміністративного суду міста Києва, постановою якого від 27.12.2013 у справі № 826/14752/13-а позовні вимоги задоволені частково та визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 02.08.2013 №460-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву-анкету громадянки Азербайджану ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, в порядку, встановленому чинним законодавством.

Дана постанова була залишена в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2014.

23.11.2015 позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області № 61 від 20.11.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 № 726-15 (далі по тексту - Наказ), на підставі відсутності умов передбачених п. 1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з вказаним рішенням та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав, оскільки вже всі обставини були дослідженні та встановлені в попередніх рішень, проте відповідачем не виконані.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 7 статті 7 та частини 2 статті 13 цього ж Закону, заявник повинен надавати документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також у відповідності до позиції ООН «Про обов'язки та стандарти доказів біженців», факти в підтвердження заяв біженців визначають шляхом підтверджень або доказів викладеного. Обов'язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п. 4.1 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених Наказом МВС № 649 від 07.09.2011 (далі - Правила), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до п. 4.3 зазначених Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей.

Так, в матеріалах справи містяться роздруківки статей з мережі Інтернет діяльності чоловіка позивачки - ОСОБА_5, які підтверджують, що його родина мігрувала до певної країни (без вказівки такої), оскільки існує певна загроза їхньому життю та здоров'ю.

Слід зазначити, що особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походженням або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовжені терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

При цьому, проаналізувавши надані сторонам докази та матеріали справи, суд вбачає наступне: позивачка прибула на територію України легально; переслідувань та нападів відносної неї не було; доказів (окрім роздруківок з Інтернету про діяльність чоловіка), які б підтвердили сказане та зафіксоване в протоколах допиту немає; за ознаками громадянства, раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи позивачка не переслідувалась; заходи адміністративного чи кримінального характеру не застосовувались, отже, умови через які заявник покинув країну проживання, не змінилися.

Суд не може не брати до уваги надані відповідачем пояснення, що в розмові з працівниками міграційної служби ОСОБА_2 та її чоловік - ОСОБА_7, розглядають можливість переїзду сім'ї в іншу країну - США і дане питання перебуває на завершальному етапі в програмі переселення в третю безпечну країну від УВКБ ООН та МОМ, оскільки, наразі, вони перебувають в очікуванні вирішального рішення від приймаючої сторони, тому яке рішення буде прийнято наразі в Україні, їм не важливо.

Зважаючи на викладене, проаналізувавши матеріали справи суд вважає, що позивачем не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, а тому суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо правомірності відмови громадянці Азербайджану ОСОБА_2 у визнанні останнього біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Натомість позивач не надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо заявлених позовних вимог.

Зважаючи на таке, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідач, заперечуючи позов в силу положень частини 2 статті 71 КАС України не спростував покликання позивача і не довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч.3. ст.2 КАС України.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України довів суду належними доказами наявність обставин, що частково обґрунтовують його позовні вимоги.

Керуючись статтями 11, 69, 70, 71 та 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог громадянки Азербайджану ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова