Справа № 825/425/16
Суддя: Поліщук Л.О.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року Чернігів Справа № 825/425/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Поліщук Л.О.,

за участі секретаря Клименок А.С.,

за участі позивача ОСОБА_1,

за участі представників відповідачів Поліської К.С., Волошко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, ЧМВ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

01.03.2016 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, ЧМВ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області , в якому, враховуючи уточнення, просить стягнути з ЧМВ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку з 06 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку; визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо не видачі трудової книжки у день звільнення 06.11.2015; стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області середню заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки з 06.11.2015 по 02.02.2016 в розмірі 85 днів на середньоденну заробітну плату; зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області внести зміни до наказу від 06.11,2015 №416 про дату його звільнення з 06.11.2015 на 02.02.2016.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в порушення норм законодавства в день звільнення 06.11.2015 позивачу не було виплачено належну заробітну плату, не повідомлено письмово про нараховані суми до виплати та не видано наказ про звільнення. Розрахунок з позивачем було проведено через два місяці після звільнення, а трудову книжку видано лише 02.02.2016. Таким чином, дані дії та норми Кодексу законів про працю України зобов'язують відповідачів виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, затримка видачі трудової книжки зробила неможливим працевлаштування позивача одразу після звільнення, що стало грубим порушенням норм трудового законодавства.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник ЧМВ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити, оскільки пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Таким чином, оскільки порядок проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ та умови грошового забезпечення цих осіб встановлені спеціальними нормативно-правовими актами, тому чинність Кодексу законів про працю України, зокрема і статей 116, 117, на них не поширюється.

Представник Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити, оскільки бюджетні асигнування для розрахунку із працівниками звільненими 06.11.2015 УМВС України в Чернігівській області отримало після 20.11.2015, зміни до кошторису на відповідні асигнування було отримано від головного розпорядника бюджетних коштів 24, 25, 26 листопада 2015 року. Відповідно з 25.11.2015 на карткові рахунки працівників звільнених 06.11.2015, в якості розрахунку при звільненні було здійснено перекази грошових коштів. Крім того, відповідно до акту наданого до матеріалів справи позивач в присутності свідків відмовився від отримання виписки з наказу, військового квитка та трудової книжки в зв'язку з цим в діях відповідача щодо затримки видачі трудової книжки відсутня його вина.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06/11/2015 № 416 о/с інспектора патрульної служби взводу № 1 роти №2 батальйону патрульної служби Чернігівського міського відділу УМВС сержанта міліції ОСОБА_1 звільнено з органів Міністерства внутрішніх справ України в запас Збройних Сил України за підпунктом "з" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) (а.с.5).

Вважаючи, що відповідачі, на підставі положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), повинні сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки по день фактичного розрахунку (з 06.11.2015 по 02.02.2016), позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Так, у відповідності до статей 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, позивач проходив службу у міліції, порядок, умови проходження та звільнення з якої, у тому числі, і у частині оплати праці, врегульовані законодавством України, зокрема, але не виключно: Законом України від 20.12.1992 № 565-XII "Про міліцію" (далі - Закон № 565-XII) (чинного на момент виникнення спірних правовідносин); Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII); Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Закон № 114); Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896 (далі - Інструкція № 499).

Так, частиною першою статті 19 Закону № 565-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

У відповідності до частин першої та другої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно статті 18 Закону № 565-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР.

Пунктом 12 Положення № 114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

При цьому, порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначає Інструкція № 499.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, а не працював у Чернігівському міському відділі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на умовах трудового договору чи інших умовах.

У свою чергу, трудові відносини та служба в органах внутрішніх справ мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що спеціальним законодавством врегульовані спірні правовідносини таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ, не передбачена, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", відповідно до якої передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України і у постанові від 05.03.2012 (справа № 21-42а).

У відповідності до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, суд зазначає, що питання застосування норм КЗпП України та можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, виплата якої регулюються нормами спеціального законодавства, було предметом неодноразового судового розгляду Вищим адміністративним судом України у рішеннях від 19.11.2015 № К/9991/18577/12, від 15.09.2015 № К/9991/20127/11, від 15.10.2015 № К/800/16876/15.

За таких обставин та з урахуванням того, що на спірні правовідносини не поширюються норми трудового законодавства, зокрема статті 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ЧМВ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку з 06 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 №58, зокрема, передбачено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки від 21.03.2016 №2012/124/43/2/2016 позивач 06.11.2015 з'являвся до групи кадрового забезпечення батальйону патрульної служби Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області та відмовився отримати під підпис витяг з наказу та трудову книжку про що було складено відповідний акт від 06.11.2015 та направлено лист від 06.11.2015 №36/2161 за місцем мешкання позивача (а.с.43,47-48).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 повідомила, що позивач не міг підписати акт від 06.11.2015 про відмову отримати під підпис витяг з наказу та трудову книжку, оскільки весь день перебував поряд зі своєю сім'єю.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, підтвердили факт відмови позивача отримати під підпис витяг з наказу та трудову книжку, про що було складено відповідний акт від 06.11.2015.

Крім того, свідок заступник командира БПС ОСОБА_5 зазначив, що в зв'язку з відмовою позивача від отримання під підпис витягу з наказу та трудової книжки його було повідомлено листом від 06.11.2015 №36/2161 (а.с.48) про необхідність прибути до групи кадрового забезпечення БПС Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області для отримання трудової книжки та заповнення декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2015 рік.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка старший інспектор ОСОБА_8 повідомив, що ним було розглянуто звернення ОСОБА_1 від 04.01.2015. У відповіді від 29.01.2016 №П-6/124/23/02/2016 ним було зазначено, що 06.11.2015 під час вручення ОСОБА_1 витягу з наказу про звільнення, трудової книжки НОМЕР_2 та військового квитка НОМЕР_1 було складено акт №36/2160 від 06.11.2015 у зв'язку з його відмовою у отриманні даних документів та одночасно направлено витяг з наказу УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 №416 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ (а.с.56). Також ОСОБА_8 був виконавцем відповіді від 12.01.2015 №П-51/124/05/23-2016 на електронне звернення позивача від 26.11.2015, в якій зазначив, що у зв'язку з його відмовою у отриманні під підпис витягу з наказу про звільнення, трудової книжки НОМЕР_2 та військового квитка НОМЕР_1 було направлено лист від 06.11.2015 №36/2161 (а.с.48) про необхідність прибути до групи кадрового забезпечення БПС Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області для отримання трудової книжки та заповнення декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2015 рік (а.с.57).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність вини у діях власника або уповноваженого ним органу при затримці видачі трудової книжки, оскільки дана затримка сталася з вини позивача.

Таким чином, відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про зобов'язання Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області внести зміни до наказу від 06.11,2015 №416 про дату його звільнення з 06.11.2015 на 02.02.2016 та стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області середню заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки з 06.11.2015 по 02.02.2016 в розмірі 85 днів на середньоденну заробітну плату.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Бендерський проти України" (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Поліщук