Справа № 569/2487/16-а
Суддя: Музичук Н.Ю.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/2487/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді Музичук Н.Ю., розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне про визнання дій протиправними та зобов'язання поновити виплату пенсії, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати із 01 квітня 2015 року пенсії за віком, призначеної відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та зобов'язання поновити виплату йому пенсії з 01 червня 2015 року у попередньому розмірі.

В позовній заяві зазначено, що із 11 вересня 2004 року позивач отримував пенсію за віком за Списком №1, відповідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Виплата пенсії здійснювалась помісячно. З 01 квітня 2015 року виплата призначеної пенсії йому припинена. За результатами розгляду його заяви відповідач надав відповідь від 24.02.2016 року №100/10, пославшись на встановлення факту його роботи в Управлінні економіки міста виконкому Рівненської міської ради на посаді, яка передбачена Законом України «Про державну службу», що, відповідно до ст. 47 Закону, із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VII, який набрав чинності з 01.04.2015 року, тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, призначені пенсія або щомісячне грошове утримання не виплачується у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного грошового довічного утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу»», «Про судоустрій та статус суддів».

Відповідно п.5 розділу ІІІ „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України „Про державну службу", „Про службу в органах місцевого самоврядування", тощо.

Вказаний в п. 5 розділу ІІІ „Прикінцеві положення" Закону № 213-УІІІ, закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим із вказаної дати 1 червня 2015 року втратили чинність, зокрема, норми Закону України „Про державну службу", „Про службу в органах місцевого самоврядування", щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. Тобто, із 01 червня 2015 року, особам, які працюють на посадах та підпадають під дію цих Законів, пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Вважає дії відповідача такими, що обмежують його конституцій права, суперечать усталеній практиці Європейського суду з прав людини, рішення якого відповідно до частини 2 ст. 8 КАС України є обов'язковими для судів України, та нормам Конституції України.

Ухвалою Рівненського міського суду відкрите скорочене провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне про визнання дій протиправними та зобов'язання поновити виплату пенсії в межах встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, а саме з 01 вересня 2015 року.

Відповідач у поданих суду запереченнях зазначив, що рішення про припинення виплати позивачу пенсії було прийняте на підставі зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213-УІІІ, який не визнавався неконституційним та є чинним, тому відповідно до вимог ст.19 Конституції України є обовязковим для виконання відповідачем. Крім того, заявляє про необхідність розгляду цієї справи у загальному порядку, адже скорочене провадження унеможливить звернення сторін до касаційного суду. Просив у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Справа розглянута в порядку скороченого провадження, відповідно ст. 183-2 КАС України.

Дослідивши подані сторонами докази, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що позивач з 11 вересня 2004 року є отримувачем пільгової пенсії по віку за Списком №1, відповідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Нарахування та виплата пенсії здійснювалась йому щомісячно Управлінням Пенсійного фонду України у м. Рівне.

На підставі дослідженої довідки з місця роботи позивача №08-473 вбачається, що розпорядженням міського голови від 04.03.2004 року №36-ос ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу промисловості Управління економіки міста Виконавчого комітету Рівненської міської ради, розпорядженням від 05.10.2005 року №141-ос - на посаду начальника Управління економіки міста, де позивач працює по даний час. Оскільки станом на квітень 2015 року позивач перебував на вищевказаній посаді, відповідачем з цього часу зупинено виплату пенсії позивачу.

На звернення позивача від 22.02.2016 року надана відповідь від управління Пенсійного фонду України у м. Рівне за вих. №100/10 від 24.02.2016 року, з якої вбачається, що виплата йому пенсії була припинена Управлінням Пенсійного фонду України в м. Рівне на підставі ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-УІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015 року.

Так, відповідно до ст. 47 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зі змінами, внесеними Законом України №213-VII, тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи ( крім інвалідів І та ІІ групи, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», „Про службу в органах місцевого самоврядування", «Про судоустрій та статус суддів», тощо, пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Оскільки станом на квітень 2015 року позивач працював і продовжує працювати на посаді державного службовця /начальника Управління економіки міста Виконавчого комітету Рівненської міської ради/, відповідач зупинив виплату йому пенсії, обґрунтовуючи, що виплата пенсії не може здійснюватись на період роботи із урахуванням наведених вище положень чинного законодавства. Аналізуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Водночас, відповідно до ст.1 Конституції, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Основний Закон України у ст.22 визначає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.05 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Судом встановлено, що станом на вересень 2004 року позивач виконав усі необхідні умови щодо отримання пенсії за віком за нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у звязку з чим відповідачем було прийняте рішення про призначення та виплату пенсії з 11 вересня 2004 року.

Отже, право на пенсію у ОСОБА_1 виникло з вересня 2004 року, з того часу він постійно отримував пенсійні виплати, тому дії відповідача щодо припинення виплати йому пенсії з квітня 2015 року є звуженням його існуючих прав, а саме: права на пенсію, визначеного у ст.46 Конституції України.

Враховуючи вищенаведене, відповідач у порушення зазначених вище конституційних норм обмежив існуюче у позивача право на пенсію, а відтак, на переконання суду, його дії є протиправними.

При прийнятті рішення суд також враховує, що згідно з частиною 1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч.3 ст.8 КАС України).

Частиною 2ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Європейський суд з прав людини ще у 1974 році у справі Мюллер проти Австрії (ухвала щодо прийняття заяви №6849/72 від 16.12.1974 року) зазначив, що у зв'язку зі сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію. Відповідно до змісту ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Оскільки позивач постійно сплачував та на даний час продовжує сплачувати передбачені чинним законодавством внески, що не заперечив відповідач, тому, на думку суду, дії відповідача є втручанням у право особи на мирне володіння майном - пенсією.

Крім того, ч. 1 ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV передбачає рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Зупинення виплати пенсії у зв'язку з перебуванням ОСОБА_1 на посаді судді є прямим порушенням цієї норми.

Суд не бере до уваги покликання відповідача на ст.152 Конституції України як на норму, яка регламентує питання чинності закону у часі, оскільки дана стаття передбачає порядок визнання неконституційними законів та інших правових актів.

Питання ж дії законів у часі регламентоване ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

При прийнятті рішення суд також приймає до уваги, як обґрунтовані доводи позивача в тій частині, що згідно із п.5 розділу ІІІ „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України „Про державну службу", „Про прокуратуру", „Про судоустрій і статус суддів", „Про статус народного депутата України", „Про Кабінет Міністрів України", „Про судову експертизу", „Про Національний банк України", „Про службу в органах місцевого самоврядування", „Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На виконання пункту 5 розділу ІІІ „Прикінцеві положення" Закону № 213-УІІІ, закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим із вказаної дати 1 червня 2015 року втратили чинність, зокрема, норми Закону України „Про державну службу", щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. Тобто, із 01 червня 2015 року, особам, які працюють на посадах державних службовців відповідно із Законом України «Про державну службу" пенсії не призначається, а призначається пенсія відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, із 1 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України „Про державну службу", у зв'язку з чим підстави для невиплати позивачу пенсії, на які покликався відповідач в своїх запепреченнях, відсутні.

Крім того, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача щодо розгляду справи у загальному порядку з огляду на те, що скорочений порядок розгляду адміністративних справ щодо пенсійних виплат визначений п.2 ч.1 ст.183-2 КАС України.

На розгляді справи у скороченому провадженні наполягав і позивач у адміністративному позові.

У свою чергу відповідач в обґрунтування своєї позиції щодо позбавлення права відповідача можливості звернутися до касаційного суду у випадку задоволення позову, розглянутого у скороченому провадженні, покликається на рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2000 року у справі Гарсія Манібардо проти Іспанії. Суд не погоджується з такою позицією, оскільки Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини націлена саме на захист інтересів особи від неправомірного втручання держави, а не навпаки.

Крім того, у відповідності до ч.4 ст.183-2 КАС України суд, оцінюючи повідомлені позивачем у позові та відповідачем у запереченнях обставини, вважає їх достатніми для прийняття законного рішення у скороченому провадженні та не бачить підстав для виклику осіб та проведенні судового засідання за загальними правилами КАС України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності дій з припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2015 року, а позивач повністю довів обґрунтованість позовних вимог в межах встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, а саме з 01 вересня 2015 року.

Враховуючи вищенаведене, суд поновлює права позивача шляхом винесення постанови про визнання протиправними дій Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії та зобов'язання поновити виплату йому пенсії в межах встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, а саме з 01 вересня 2015 року у попередньому розмірі.

Керуючись статтями 160-163, 183-2 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з квітня 2015 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне поновити виплату ОСОБА_1 пенсії з в межах встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, а саме з 01 вересня 2015 року у попередньому розмірі.

Стягнути із Державного бюджету на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 551,20 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, відповідно до частини 3 статті 160 КАС України, а також прийняття постанови в письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо була подана апеляційна скарга судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю. Музичук