Справа № 152/246/16-а
Суддя: Строгий І. Л.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/246/16-а
Постанова

іменем України

31 березня 2016 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря Коновальчука О.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі Вінницької області про визнання нечинним рішення та зобовязання вчинити дії,

у с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із указаним адміністративним позовом.

Зазначив, зокрема, що 15 серпня 1984 року він почав працювати у Шаргородській автоколоні водієм, звідки звільнився у 1991 році.

Після аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі ЧАЕС) 26 квітня 1986 року, позивач поїхав ліквідовувати цю аварію та її наслідків, про що згодом отримав посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році (категорія 2). У травні 1987 року, на підставі наказу по автопідприємству № 80а, позивач вдруге поїхав на роботу по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

15 серпня 2015 року позивачу виповнилося 52 роки. Вважаючи, що відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (далі - ОСОБА_3 № 796-ХІІ) він має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, позивач 25 січня 2016 року звернувся до УПФУ у Шаргородському районі Вінницької області (далі відповідач) із заявою та відповідними документами з проханням призначити пенсію.

Проте, протокольним рішенням № 3 від 2 лютого 2016 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах, з посиланням на те, що позивачем не підтверджено документально факт його роботи на ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році.

Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач просить визнати не чинним рішення відповідача (протокол) № 72 від 2 лютого 2016 року та зобовязати відповідача з 25 січня 2016 року призначити позивачупенсію на пільгових умовах відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові.

Позивач, зокрема, пояснив, що, працюючи водієм у Шаргородському автотранспортному підприємстві 10549, він двічі у 1986 та у 1987 роках відряджався ліквідовувати наслідки аварії на ЧАЕС. У червні 1987 року він 30 днів перевозив щебінь та бетон автомобілем «КРАЗ», державний номер 90-46 у зоні відчуження.

Відповідач у письмових запереченнях на позовну заяву (а.с. 23, 24), а представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІособам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у тому числі учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

2 лютого 2016 року відповідачем було прийнято рішення у формі протоколу № 3 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, як ліквідатору 2 категорії наслідків аварії на ЧАЕС, у звязку з виявленими розбіжностями між посвідченням ліквідатора 2 категорії, у якому зазначено, що позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС у 1986 році та документами, підтверджуючими факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, у яких період роботи позивача зазначений 1987 рік. Також відповідач та його представник посилаються на те, що в Шаргородському автотранспортному підприємстві 10549 працювало дві особи з прізвищем «Шаргало», проте з різними іменем та по батькові. У той же час у товарно-транспортних накладних, наданих позивачем, у графі водій зазначено лише прізвище ОСОБА_1, а тому достовірно не відомо, на якого саме працівника виписувались ці документи, отже вони не можуть бути доказом роботи позивача у зоні відчуження у 1986-1987 роках.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

15 серпня 2015 року позивачу виповнилося 52 роки, що вбачається із його паспорта (а.с.4).

Згідно з розрахунком стажу позивача (а.с. 13), загальний трудовий стаж позивача складає 15 років 1 місяць та 20 днів.

12 серпня 1994 року позивачу було видано дублікат посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році (категорія 2) Серія А № 265626 замість посвідчення серія А № 277326 (а.с. 1).

Із трудової книжки позивача БТ-І № 9005863 вбачається, що з 15 серпня 1984 року по 26 листопада 1991 року позивач працював водієм у Шаргородському автотранспортному підприємстві 10549 (а.с. 5).

Згідно з наказом Шаргородського АТП 10549 від 29 травня 1987 року № 80а позивач був відряджений на автомобілі «КРАЗ» державний номер 90-46 в Іванківське ДСУ-39 Київської області. Строк відрядження становив 30 днів, з 31 травня по 30 червня 1987 року (а.с. 6).

Відповідно до довідок Шаргородського АТП 10549 від 30 листопада 1992 року № 556, від 17 лютого 1993 року та 17 травня 1998 року № 6, ОСОБА_1 дійсно з 31 травня по 30 червня 1987 року на підставі наказу № 80а від 29 травня 1987 року знаходився у відрядженні у Іванківському ДСУ-39 по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 9, 53, 57).

Факт участі ОСОБА_1 у червні 1987 року у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується також реєстром заробітної плати ОСОБА_5 та товарно-транспортними накладними за 16 29 червня 1986 року (а.с. 7, 10, 26-36).

На підставі наказу Шаргородського АТП 10549 від 17 лютого 1993 року № 8 позивачу було вирішено виплатити кошти за години, проведені у зоні відчуження (а.с. 8).

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 31 березня 1993 року установлено факт, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 1 серпня 1986 року по 26 серпня 1986 року (а.с. 56).

З огляду на установлені обставини, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із такого.

Частиною 1 ст. 46 ОСОБА_6 України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - ОСОБА_3 № 1788-XII) умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Статтею 12 Закону № 1788-XII встановлено, що право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Згідно із преамбулою до Закону 796-ХІІ Чорнобильська катастрофа торкнулася долі мільйонів людей. У багатьох регіонах, на величезних територіях виникли нові соціальні та економічні умови. Україну оголошено зоною екологічного лиха. Створення системи надійного захисту людей від наслідків Чорнобильської катастрофи потребує залучення значних фінансових, матеріальних та наукових ресурсів.

ОСОБА_3 визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

У ст. 1 Закону № 796-ХІІ зазначено, що він спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території.

Державна політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи та створення умов проживання і праці на забруднених територіях базується на принципах:

пріоритету життя та здоров'я людей, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи, повної відповідальності держави за створення безпечних і нешкідливих умов праці;

комплексного розв'язання завдань охорони здоров'я, соціальної політики і використання забруднених територій на основі державних цільових програм з цих питань та урахування інших напрямів економічної та соціальної політики, досягнень в галузі науки та охорони навколишнього середовища;

соціального захисту людей, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ст. 10 Закону № 796-ХІІ учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію (ст. 49 Закону № 796-ХІІ).

Статтею 55 Закону № 796-ХІІ визначено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»: особам, які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів, - передбачено зменшення пенсійного віку на 8 років.

Згідно із ч. 3 ст. 65 Закону № 796-ХІІ посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Підпунктом 2.1 Розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 83 Закону № 1788-XII пенсії призначаються з дня звернення за пенсією.

25 січня 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком, до якої додав відповідні документи, зокрема: копію посвідчення учасника ліквідації наслідків на ЧАЕС;копію трудової книжки; наказ Шаргородського АТП 10549 про відрядження позивача для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, довідку Шаргородського АТП 10549 та товарно-транспортні накладні (аркуші 6-34 відмовної пенсійної справи).

Проте, згідно з протоколом від 2 лютого 2016 року № 72 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії (а.с. 12).

Згідно зі ст. 3 ОСОБА_6 України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 ОСОБА_6 України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_6 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_6 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_6 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_6 України гарантується.

Суд вважає, що документи, надані позивачем для призначення пенсії, є належними та допустимими доказами того, що він більше 14 календарних днів безпосередньо брав участь у роботах, пов'язаних з усуненням наслідків аварії на ЧАЕС у червні 1987 року.

Водночас, відповідачем не надано жодного доказу на спростування обставин, яким позивач обґрунтовував свої вимоги, не зважаючи на те, що згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, оскільки судом установлено, що відповідач не довів правомірності свого рішення, що свідчить про порушення ним права позивача на отримання пенсії, то порушене право слід захистити.

При цьому, суд не погоджується з позицією відповідача з приводу того, що товарно-транспортні накладні, надані позивачем, не можуть бути доказом роботи позивача у зоні відчуження у 1987 році, оскільки у цих накладних зазначено прізвище позивача, марка та номер автомобіля, який був закріплений за ним наказом Шаргородського АТП 10549 від 29 травня 1987 року № 80а про відрядження позивача, що також відповідає реєстру заробітної плати водія ОСОБА_1

До того ж, із пенсійної справи іншого водія Шаргородського АТП 10549 ОСОБА_7 вбачається, що він приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у серпні 1986 року, а не у 1987 році (а.с. 9, 10 пенсійної справи ОСОБА_7Р.).

Суду також не зрозуміло з яких правових підстав, відповідач ігнорує рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 31 березня 1993 року, яким установлено факт, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 1 серпня 1986 року по 26 серпня 1986 року. ОСОБА_3 рішення набрало законної сили і згідно зі ст. 129 ОСОБА_6 України є обовязковим для всіх, а його невиконання тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Разом із тим, у позовній заяві позивач просить визнати нечинним рішення відповідача.

У пункті 10.2. постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» судам надано розяснення, згідно з яким, із змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.

При цьому суди повинні мати на увазі, що одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим.

Скасування акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Визнання ж акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Згідно із ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, суд вважає, що з метою повного захисту прав позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, визнавши протиправним та скасувати рішення відповідача у формі протоколу від 2лютого 2016 року № 3 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, зобовязавши відповідача з 25 січня 2016 року, тобто з часу звернення про призначення пенсії призначити позивачу пенсію на пільгових умовах відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ.

Згідно з пунктом 1 ч. 2 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, цю постанову в межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Керуючись статтями 2, 11, 69-72, 76, 77, 79, 86, 158-163, 167, 256, 257 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення (протокол) № 72 від 2 лютого 2016 року Управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі Вінницької області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Шаргородському районі Вінницької області з 25 січня 2016 року призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Допустити до негайного виконання постанову в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 КАС України.

Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений 4 квітня 2016 року.

Суддя І.Л.Строгий