Справа № 815/508/16
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/508/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Токмілової Л.М., суддів Єфіменка К.С., Адрухіва В.В. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (Надалі - позивач) до Державної міграційної служби України (Надалі - ДМС України або відповідач), в якому позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.12.2015 року №841-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином Сирії, проживав в м. Дейр-ез-Зор. В 2009 році позивач приїхав на територію України з метою отримання вищої освіти, однак у зв'язку з тим, що в 2011 році в Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт, який триває по цей час, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії він не може та не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності. Позивач звернувся із заявою про надання захисту в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, однак рішенням Державної міграційної служби України від 21 грудня 2015 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення на думку позивача є неправомірним та необґрунтованим з огляду на те, що ДМС України не враховано та не прийнято до уваги інформацію по країні походження позивача, яка підтверджується наявністю підстав для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Через канцелярію суду за вхід. №6894/16 від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої позивач просить суд розглядати дану справу в порядку письмового провадження (а.с.195).

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином та своєчасно, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою про отримання документів, згідно вмісту якої копію ухвали суду із зазначенням дати наступного судового засідання отримано представником ДМС України (а.с.25). Жодних заяв, клопотань про неможливість прибути до суду не надходило. Через канцелярію суду, представник ДМС України подав письмові заперечення в яких зазначив зокрема, що за результатами проведення всебічного аналізу наявних матеріалів відповідач дійшов висновку, що у ОСОБА_1 відсутні підстави стати жертвою переслідування з боку державних чи недержавних агентів за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, оскільки шукач притулку не надав жодних обґрунтованих пояснень щодо побоювань зазнати переслідувань з боку державних агентів (влади країни); позивач не зміг навести об'єктивних фактів або підтверджень щодо ситуації власного примусового вербування до збройних сил. Таким чином, на думку ДМС України, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов за яких такий статус не надається (а.с.26-33).

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У відповідності до ч.1 ст.41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, колегія суддів ухвалила про розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження згідно приписів ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, місце народження Сірія, область Дейр-ез-Зор, с.Абу Хамам, адреса проживання на період вибуття Сірія, область Дейр-ез-Зор, с.Абу Хамам. За національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, має незакінчену вищу освіту, неодружений.

У червні 2012 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в України.

Рішенням ДМС України від 21 листопада 2014 року відмовлено громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач оскаржив його до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.03.2015р., яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.04.2015р., адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №629-14 від 21.11.2014 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №629-14 від 21.11.2014 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням ДМС України №841/15 від 21.12.2015 року на підставі п.1 та 13 частини 1 статтю 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтримуючи висновок ГУ ДМС в Одеській області, громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.51).

08.02.2016 року позивач отримав повідомлення №13 від 06.01.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставною якого є рішення ДМС України від 21.12.2015 року №841-15 (а.с.37).

Не погоджуючись із рішенням ДМС України №841/15 від 21.12.2015 року позивач оскаржив його до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Відповідач - Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. №360 (Надалі - Положення), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно п.2 Положення встановлено, що ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до п.7 Положення ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Під час перевірки законності рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає, що посилання відповідача на обставини, щодо виїзду позивача з країни громадянського походження ще в 2009 році, а за захистом свої прав він звернувся вперше в червні 2012 році, тобто практично через півтора роки після початку військового конфлікту в Сирії не приймається судом до уваги як підстава для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на наступне.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" якою встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Водночас, відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача - Арабській Сирійській Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні. Однак суд вважає висновок, який покладений в основу оскаржуваного рішення, здійсненим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, при цьому суд виходив з наступного.

Як вже зазначалось судом, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Відповідно до інформації, отриманої з інтернет-джерел http://unhcr.org.ua/ станом на час прийняття Відповідачем рішення №841-15 від 21.12.2015 року щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано в зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

Також судом встановлено, що в Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II) від 22.10.2013 року зазначено, що після випуску УВКБ ООН в грудні 2012 року документу "Аспекти захисту" військовий конфлікт в Сирії продовжував загострюватися в результаті чого розпочалася масштабна гуманітарна криза, яка визвала проблеми в плані захисту. Зріст гуманітарних потреб населення особливо помітний в провінціях Алеппо, Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакия и Дамаск. З січня 2013р. гуманітарні потреби в Алеппо стали втричі більші, а в провінціях Риф Дамаск и Дейр-эз-Зор стали вдвічі більші (позивач, в свою чергу, є уродженцем провінції Дейр-эз-Зор та мешкав до в'їзду в Україну в провінції Дейр-эз-Зор, с.Абу Хамам).

Окрім цього, у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом неміжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення. Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час його перебування в Україні.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби. Отже, ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

За таких умов, суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року №3.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника.

З урахуванням зазначено, твердження відповідача стосовно того, що під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними докази не підтверджується суд також не приймає до уваги.

УВКБ ООН у Рекомендаціях з питання міжнародного захисту осіб, що покинули Сирійську Арабську Республіку (редакція ІІ від 22.10.2013 року) зважає, що більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, відповідатимуть критеріям терміну "біженець", наведеного в Конвенції 1951 року про статус біженців, оскільки у більшості випадків їх обґрунтовані побоювання переслідувань пов'язані з однією із конвенційних причин.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 27.10.2014 року зазначено, що конфлікт у Сирії триває вже четвертий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в обложених районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій.

На даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного. Вказана ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" (далі "ИГИШ") зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними группами, курдськими силами ("Загонами народної самооборони", ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ИГИШ 23 вересня 2014 р. привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до п.4 Рекомендацій за наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, що перевищило 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті зареєстровано в провінціях: Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

З урахуванням того, що на теперішній час в країні громадянського походження позивача рівно як і в області його рідного міста (Дейр-эз-Зор, с.Абу Хамам) склалася небезпечна для життя ситуація, яка обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування, суд не приймає до уваги посилання відповідача щодо відсутності доведених заявником фактів серйозності та не вибірковості загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження; не встановлення фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Окрім цього, суд вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 стосовно того, що у разі повернення до Сирії, він може стати жертвою свавільного насильства та може підлягати примусовому призову до армії або бути примусово рекрутованим з боку повстанців, оскільки, відповідно до п.28 Рекомендації УВКБ до груп осіб, які перебувають під ризиком переслідувань у Сирії, зокрема віднесено осіб, що ухиляються від призову до збройних сил.

Отже, з урахуванням того, що відповідачем не враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії, а висновок ГУ ДМС України в Одеській області не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, колегія суддів доходить висновку, що прийняте ДМС України Рішення №841/15 від 21.12.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню.

Також суд вважає за необхідне застосувати положення ч.2 ст.11 КАС України у відповідності з яким, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 року №1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, що рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято без повного та об'єктивного аналізу ситуації в країні походження позивача, воно підлягає скасуванню із покладенням на ДМС України обов'язку повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування вказаного рішення.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 128, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №841-15 від 21.12.2015. «Про відмову в визнанні біженця або особою, яка потребує додаткового захисту».

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Токмілова

Суддя К.С. Єфіменко

Суддя В.В. Андрухів