Справа № 807/2383/15
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 березня 2016 рокум. Ужгород№ 807/2383/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Скраль Т.В.

при секретарі Cтенавській А.М.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: Прокуратура Закарпатської області - представник Ердик Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді, -

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2015 року, позивач - ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Прокуратури Закарпатської області (далі - відповідач), якою просив: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Закарпатської області за №991к від 02.11.2015 «Про звільнення з посади та органів прокуратури Закарпатської області»; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Закарпатської області; 3) стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.11.2015 року по день фактичного поновлення на посаді.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач працював в органах Прокуратури України з 04.08.2008 року на різних посадах. 15 липня 2015 року наказом Генеральної прокуратури України за № 43 ш було затверджено нову структуру та штатний розпис прокуратури Закарпатської області та ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Закарпатської області, зокрема: управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді, в якому працював позивач та утворено нові структурні підрозділи прокуратури Закарпатської області. У зв'язку з ліквідацією та утворенням нових структурних підрозділів апарату прокуратури Закарпатської області загальна штатна чисельність зменшилась на 24 працівники, а прийом на роботу в період з 15.07.2015 року, в новостворені відділи, проводився заново. 02.09.2015 року позивачу було вручено попередження про наступне вивільнення у зв'язку з тим, що посаду, яку він обіймав скорочено, а вакантних посад у штаті прокуратури області немає. Наказом прокуратури Закарпатської області за № 991 к від 02.11.2015 року позивача звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Закарпатської області та з органів прокуратури Закарпатської області у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури з 03.11.2015 року. Прокуратурою Закарпатської області при прийнятті незаконних наказів грубо порушено вимоги статей 40, 42 Кодексу законів про працю України та під час звільнення позивача не було враховано його переважного права на залишення на роботі і на 74 вакантні посади в апараті прокуратури Закарпатської області призначено осіб з меншою кваліфікацією ніж у ОСОБА_1 та без переваг залишені на роботі у вигляді: тривалого безперервного стажу роботи. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та просив суд задовольнити позов повністю.

Представник відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог з мотивів наведених у письмових запереченнях та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, (а.с.32-36).

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Закарпатської області 04 серпня 2008 року за наказом № 458 к від 04.08.2008 року. На прокурорських посадах працював з 09 вересня 2008 року по 27 березня 2009 року та після перерви з 02 лютого 2010 року по 03 листопада 2015 року. Класний чин- юрист 1 класу. Упродовж 2014 року обіймав посаду прокурора відділу захисту конституційних прав і свобод громадян та інтересів держави, у січні 2015 року переведений на посаду прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах прокуратури області.

03 листопада 2015 року, позивача за наказом Прокуратури Закарпатської області від 02.11.2015 року за № 991 к, було звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді та з органів прокуратури Закарпатської області у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру").

Підставою для звільнення зазначено наказ Генерального прокурора України за № 43 ш від 15.07.2015 року, відмова позивача від запропонованих посад (а.с.8).

Відомості про звільнення позивача із займаної посади було внесено до трудової книжки останнього на сторінці 13, підставою звільнення зазначено п.9 ч.1 статті 51 Закону "Про прокуратуру", (а.с.9-12).

Копію наказу про звільнення із займаної посади позивач отримав 03 листопада 2015 року, що підтверджується його особистим підписом (а.с.42).

02 вересня 2015 року, позивача ОСОБА_1 відповідно до ст. 49-2 КЗпП України попереджено про наступне звільнення із займаної посади у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури ( п.9 ч.1 статті 51 Закону "Про прокуратуру" з 02 листопада 2015 року, в порядку визначеному ст. 60 Закону України "Про прокуратуру" та Кодексом законів про працю України. Вакантні посади відсутні.

02 листопада 2015 року, листом прокурора Закарпатської області було запропоновано позивачу переведення на умовах строкового трудового договору терміном дії до 14 грудня 2015 року на заміщення вакантних тимчасово вільних посад на період довготривалих відпусток працівників в органах прокуратури Закарпатської області станом на 02 листопада 2015 року, а саме посад: 1) прокурора прокуратури Тячівського району; 2) старшого прокурора Берегівської міжрайонної прокуратури на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника - ОСОБА_3; 3) прокурора прокуратури Іршавського району на період мобілізації основного працівника ОСОБА_4; 4) прокурора прокуратури Міжгірського району на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника - ОСОБА_5; 5) спеціаліста 1 категорії Берегівської міжрайонної прокуратури. Так, 02 листопада 2015 року від запропонованих посад позивач відмовився, що підтверджується його особистим підписом (а.с.40, 41).

21 грудня 2015 року, наказом прокурора Закарпатської області за № 1253 к внесено зміни до наказу прокурора Закарпатської області за № 991 к від 02.11.2015 року, а саме: наказано викласти абзац 1 наказу в такій редакції: звільнити юриста 1 класу ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді та з органів прокуратури Закарпатської області у зв'язку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України) 03 листопада 2015 року (а.с.43).

15 липня 2015 року, відповідно до наказу Генеральної прокуратури України за № 43 ш від 15.07.2015 року ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Закарпатської області, в тому числі управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді. Їх загальну штатну чисельність 98 одиниць зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, пунктом 4 даного Наказу, утворено у структурі прокуратури Закарпатської області управління представництва та інтересів громадян та держави в суді у складі:

- відділу представництва інтересів громадян та держави в судах;

- відділ організації позовної роботи;

- відділ представництва при виконанні судових рішень.

п.4.1 такого Наказу Установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 15 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі:

- начальник управління -1

- відділу представництва інтересів громадян та держави в судах -7;

- відділ організації позовної роботи - 4;

- відділ представництва при виконанні судових рішень -3.

За старим штатним розписом управління представництва захисту інтересів громадян та держави в суді становило 20 одиниць, зокрема:

- начальник управління -1;

- відділу представництва інтересів громадян і держави в судах -10;

- відділ організації представництва на захист інтересів громадянина або держави - 7;

- відділ представництва при виконанні судових рішень -2.

Всього по структурі прокуратури 153,5 одиниць за штатним розписом станом на 01 лютого 2015 року ( а.с. 75), за новим штатним розписом 123,5 одиниць станом 18 грудня 2015 року, ( а.с. 121). Інші штатні розписи на пропозицію суду не надавались. Штатний розпис від 18 грудня 2015 року витребувано судом із Генеральної прокуратури України за ухвалою суду.

Отже, суд погоджується з доводами представника відповідача, що в апараті прокуратури області відбулись зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штатної чисельності працівників (а.с.37, 38).

В судовому засіданні та у відповідності до наданих заперечень на позовну заяву, представник відповідача наголошував, що зміни в організації виробництва і праці, що давали підстави для звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, (а.с. 43).

Разом з тим, суд констатує наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Проте, згідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно до ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно до ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Таким чином, КЗпП України визначено порядок та умови розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору у випадках зміни в організації виробництва і праці.

Так, згідно до вимог ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що звільнення з підстав зміни в організації виробництва і праці допускається виключно, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, при цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати йому всі наявні вакантні посади, які той може обіймати, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, відділі чи управлінні.

Відповідно до п.19 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 06.11.1992 року , № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Стаття 16 Закону "Про прокуратуру", визначає гарантії незалежності прокурорів де за частиною третьою даної норми, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Стаття 11 цього Закону, визначає повноваження керівника регіональної прокуратури, зокрема частина перша статті 11 пункту 3 визначає, що керівник призначає на посади та звільняє з посад прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку та відповідно до частини другої цієї норми, керівник регіональної прокуратури видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень.

Як встановлено судом, при винесенні наказу про звільнення ОСОБА_1 відповідач керувався в тому числі й приписами статті 60 Закону "Про прокуратуру" , п.п.4 п.5-1 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року..

Суд проаналізувавши вимоги Закону "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року із змінами чинним на час звільнення позивача із займаної посади встановив наступне.

Стаття 60 Закону "Про прокуратуру" вказує на те, що прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо:

1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів;

2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення;

3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Крім того, в оскаржуваному Наказі № 991к від 02 листопада 2015 року, йде посилання прокурора області на п.п. 4 п. 5-1 Перехідних положень Закону "Про прокуратуру".

Із п.п.4 п.5-1 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року, слідує, що прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Як слідує із пункту 51 Перехідних положень Закону "Про прокуратуру", до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII "Прикінцеві положення" цього Закону, а цей Закон набрав чинності з 15 липня 2015 року, крім:

- пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

-статей 21, 28 - 38, 42, 44 - 50, 62 - 63, 65 - 79 цього Закону, які набирають чинності 15 квітня 2016 року;

-статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15 грудня 2015 року.

З аналізу вищезазначених правових норм слідує, що прокурор міг бути звільнений з посади без рекомендації ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, якщо такий був прокурором відповідно до статті 12 Закону, яка стосується місцевих прокуратур, перелік яких визначено в додатку до Закону № 1697-VII. Однак такий порядок не має жодного відношення до позивача у даній справі, який був прокурором в апараті прокуратури області.

Наказ за яким звільнено позивача містить також посилання на п.9 ч.1 статті 51 Закону "Про прокуратуру".

Стаття 51 ч.1 п. 9 цього Закону, визначає загальні умови звільнення прокурора з посади, зокрема прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. На переконання суду, саме стаття 60 Закону "Про прокуратуру" визначає порядок звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Отже, відповідач при винесенні оскаржуваного наказу № 991 к про звільнення ОСОБА_1 з посади помилково керувався п.п.4 п.5-1 Закону "Про прокуратуру", крім того не конкретизовано яким саме із трьох пунктів статті 60 Закону застосував відповідач при винесенні оскаржуваного наказу та дана норма є спеціальною по відношенню до п. 9 ч.1 статті 51 Закону . Крім того, суд констатує, що відповідачем не дотримано приписи ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, яка зобов'язує роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Як слідує із заперечення відповідача, у зв'язку з ліквідацією та утворенням нових структурних підрозділів апарату прокуратури Закарпатської області загальна штатна чисельність зменшилась на 24 одиниці. Вакантні посади в апараті прокуратури Закарпатської області, які були наявні на момент надходження наказу генерального прокурора України № 43ш від 15 липня 2015 року ( всього 3 посади) були виключені із штатного розпису.

Суд констатує, що в судовому засіданні 21 березня 2016 року, представник відповідача Ердик Н.М. стверджувала, що станом на 02 вересня 2015 року (на день попередження позивача про майбутнє вивільнення) жодної вакантної посади не було, але у подальшому такі вакантні посади виникли, однак такі не пропонувалися, оскільки позивач перебував у відпустці.

При цьому, суд не може не зважити на той факт, що позивача не ознайомлювали із наказом прокурора області № 560-к від 17 липня 2015 року, згідно якого було попереджено працівників прокуратури Закарпатської області про наступне вивільнення який був виданий на виконання наказів Генерального прокурора України від 15.07.2015 року за № 43 ш та № 64 ш, (а.с.211-216).

Як вбачається із матеріалів адміністративної справи, 17 липня 2015 року позивача було ознайомлено тільки із наказами Генерального прокурора України від 15.07.2015 року за № 43 ш та № 64 ш, що підтверджується наявним в матеріалах справи особистим підписом позивача, згідно списку працівників апарату прокуратури, посади яких ліквідовано та скорочено згідно наказів Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року за № 43 ш та за № 64 ш (а.с.217-226).

17 липня 2015 року, прокуратурою Закарпатської області було подано до центру зайнятості населення звітність щодо інформації про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, включаючи відомості по районах, що становило 86 осіб, (а.с.207-210).

Суд вважає необхідним зазначати, що як було встановлено в судовому засіданні за вищевказаними наказами, апарат прокуратури області станом на 01 вересня 2015 року у новоствореній структурі був повністю укомплектований, а 02 вересня 2015 року позивача попереджено про наступне звільнення, тобто позивач був поставлений у нерівні умови у порівнянні з іншими особами, які були працевлаштовані до 01 вересня 2015 року, тобто недотриманий обов'язок відповідача запропонувати посади, а позивач позбавлений права претендувати на будь-яку посаду у новій установі.

У відповідності до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, згідно до постанови Верховного Суду України від 19 травня 2015 року у справі №21-107а15 зазначено, що виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої і третьої статті 49-2 КЗпП України колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також, згідно до постанови Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-491цс15 власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У відповідності до постанов Верховного Суду України від 10.03.2015 року та від 01.04.2015 року, містяться висновки про те, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику всі вакансії, які відповідають освіті, кваліфікації та досвіду працівника і які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Відтак, виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40, ч. 1 і ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України слідує висновок, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зокрема попередження про звільнення, відповідачем всупереч вимог ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України при звільненні, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не було запропоновано позивачеві іншої вакантної посади, яку б останній міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації в тому числі в інших структурних підрозділах відповідача.

Так, відповідно до постанови Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 зазначено, що оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Суд критично оцінює той факт, що позивачеві було запропоновано вакантні посади лише у день його фактичного звільнення, що розцінює як грубе порушення чинного законодавства про працю України, виходячи з наступного.

Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося відповідачем, з дати попередження позивача про наступне вивільнення та станом на дату винесення оскаржуваного наказу, у відповідача були наявні вакантні посади, однак позивачу були запропоновані тимчасово вакантні посади в інших місцевих прокуратурах, наявні тільки станом на 02 листопада 2015 року, тобто в день прийняття відповідачем оскаржуваного наказу ( а.с.8).

Зі змісту вказаної норми права можна зробити висновок, що при звільненні у зв'язку з скороченням чисельності чи штату працівників, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Так, 02.11.2015 року позивачу було запропоновано укласти строковий трудовий договір, з терміном дії до 14.12.2015, на заміщення однієї з посад: вакантної посади прокурора прокуратури Тячівського району або тимчасових посад - прокурора прокуратури Берегівського району, прокурора прокуратури Міжгірського району (на період декретної відпустки по догляду за дитиною) або прокурора прокуратури Іршавського району (на період мобілізації працівника). Від вказаних посад позивач відмовився, оскільки вони не є рівнозначними тій посаді, яку він займав перед звільненням та передбачають укладення тільки строкового трудового договору на півтора місяці з подальшим звільненням.

Судом встановлено, що позивач відповідав вимогам до посад у новоствореній структурі, що стверджується матеріалами справи: копією трудової книги, рівнем кваліфікації, диплома спеціаліста, характеристики, то на переконання суду, роботодавець був зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник що вивільнюється, працював.

Отже, доводи відповідача є неспроможними щодо запропонування позивачу тимчасово вакантних посад та свідчать про невиконання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України, а відповідач при прийнятті попередження, без запропонування всіх вакантних посад станом на 02 вересня 2015 року в апараті прокуратури Закарпатській області порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту.

Щодо інших доводів адміністративного позову, а саме щодо створення 16 липня 2015 року за наказом № 193 комісії з метою об'єктивного і неупередженого вирішення питання про майбутнє вивільнення працівників органів прокуратури області,(а.с.45); вирішення питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників 27 липня 2015 року за Протоколом №1; надання характеристик щодо кожного працівника вирішення питання про переважне право на залишення на робочі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці та внесення пропозицій щодо переведення працівників, посади яких скорочено; проаналізувавши всі матеріали (характеристики працівників, відомості про освіту, кваліфікацію, відомості про дисциплінарні стягнення), які містяться в даній справі, то суд приходить до переконання, що не попередивши у липні 2015 року позивача ОСОБА_1 про наступне звільнення у зв'язку із скороченням, не запропонувавши вакантні посади, які існували на той час, відповідач не мав права вирішувати питання щодо переваг чи відсутності переваг ОСОБА_1 перед іншими працівниками того ж структурного підрозділу, які були призначені чи переведені на посади до 01 вересня 2015 року.

Із встановлених обставин суд констатує, що такі дії суперечать вимогам ч.3 статті 2 КАС України, тобто прийнято таке рішення без дотримання права на участь особи у процесі прийняття рішення, необґрунтовано, з порушенням процедури встановленої законом.

На підставі вищенаведеного, вимога позивача про визнання протиправним та скасування наказу № 991к від 02 листопада 2015 року є обґрунтованою, а звільнення ОСОБА_1 із займаної посади - незаконним.

Згідно ст.. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному , повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у своїй сукупності.

Як встановлено під час розгляду справи в суді, що 21 грудня 2015 року, наказом прокурора Закарпатської області за № 1253 к внесено зміни до наказу прокурора Закарпатської області за № 991 к від 02.11.2015 року, а саме: наказано викласти абзац 1 наказу в такій редакції: звільнити юриста 1 класу ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді та з органів прокуратури Закарпатської області у зв'язку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України) 03 листопада 2015 року (а.с.43).

Позивач у судовому засіданні стверджував, що про існування такого наказу йому не було відомо, що відповідачем не було спростовано перед судом.

Слідуючи вимогам ст.. 11 Кодексу адміністративного судочинства, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За ч.2 цієї статті суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Зважаючи на те що позивач при зверненні до суду не просив скасувати Наказ 1253 к від 21 грудня 2015 року, то суд з метою повного захисту порушених прав та свобод позивача, суд виходить за межі позовних вимог та вважає необхідним скасувати наказ № 1253 к, як винесений із порушенням встановленої процедури та з врахуванням підстав скасування Наказу № 991к.

Разом з цим, відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Щодо вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, судом встановлено наступне:

Як вбачається зі матеріалів адміністративної справи, ОСОБА_1 після звільнення з органів прокуратури 06 листопада 2015 року став на облік як безробітній в Мукачівському міському центрі зайнятості, що підтверджується відповідною довідкою за № 136 від 11.02.2016 року (а.с.146). Згідно трудової книжки позивача з 13 листопада 2015 року Мукачівським міським центром зайнятості населення розпочато виплату допомоги безробітному (а.с.95). Загалом позивачу виплачено допомоги по безробіттю включно по лютий 2016 року в розмірі 12 998,82 грн.

Середня заробітна плата ОСОБА_1, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують місяцю звільнення з роботи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", складає: 6039,12 грн. (із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 287,57 грн.), що підтверджується довідкою прокуратури Закарпатської області від 08 лютого 2016 року 18 №21-вих 2016, (а.с.62).

Позивача поновлено на роботі рішенням суду від 22 березня 2016 року.

Отже, всього робочих годин з дня звільнення позивача по день поновлення на роботі 22 березня 2016 року становить: 144 години (листопад 2015 року) + 183 години (грудень 2015 року) + 151 година (січень 2016 року) + 168 годин (лютий 2016 року) + 120 годин (березень 2016 року) = 766 годин.

Так, середньогодинна заробітна плата позивача складає 287,57 грн. / 8 годин (робочий день) = 35,94 грн.

Отже, сума заробітної плати погодинно, необхідна для відшкодування позивачу за 766 годин вимушеного прогулу становить: (766 годин х 35,94 грн.) = 27530,04 грн.

Відтак, суму необхідна для відшкодування позивачеві за час вимушеного прогулу за мінусом коштів відшкодованих останньому за рахунок Мукачівського міського центру зайнятості по безробіттю становить: 27530,04 грн. - 12 998,82 грн. = 14531,22 грн.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При цьому, відповідно до пункту 2, пункту 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць;

Відтак, постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді посаді прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Закарпатської області та виплати заробітної плати за один місяць - підлягає негайному виконанню.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо скасування наказу та поновлення посаді з якої було звільнено позивача є обґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Доказів понесення позивачем судових витрат суду не надано.

Керуючись ст. ст. 17, 71, 86, 160,163,165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Закарпатської області № 991к від 02.11.2015 року "Про звільнення з посади та органів прокуратури Закарпатської області".

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Закарпатської області № 1253к від 21 грудня 2015 року про внесення змін до наказу № 991к від 02.11.2015 року".

4. Поновити ОСОБА_1 на займаній посаді прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Закарпатської області з 04 листопада 2015 року.

5. Зобов'язати Прокуратуру Закарпатської області виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2015 року по 22 березня 2016 року в розмірі 14 531,22 грн. (чотирнадцять тисяч п'ятсот тридцять одна гривня, 22 коп.) грн.

6. Постанова в частині поновлення та стягнення заробітної плати за місяць в розмірі 6039, 12 грн. (шість тисяч тридцять дев'ять грн., 12 коп.) підлягає до негайного виконання.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Суддя Т.В. Скраль