Справа № 461/15376/15-а, 2а-461/421/15
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Справа № 876/12304/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судових засідань Гелецького П.В.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

представників відповідачів Шиманської О.Д., Синьовського Б.В.,

представників третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_8 та Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9 та ОСОБА_2 до виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про визнання протиправним і скасування рішення та наказу, -

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 звернулися до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просили:

визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - Виконком) № 424 від 20.06.2014 року «Про перепланування нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1 під житлову квартиру та подальше її використання»;

визнати протиправним та скасувати наказ директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради (далі - Департамент) від 15.04.2014 року № 117 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення перепланування нежитлових приміщень під інд. 107-1 пл. 7,4 кв.м, 107-2 пл. 10,4 кв.м, 107-3 пл. 19,8 кв.м в будинку АДРЕСА_1 під житлову квартиру».

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року у справі № 461/15376/15-а позов було задоволено.

Департамент у апеляційній скарзі просив зазначену постанову скасувати і прийняти нову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_2 Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що діяв у межах наданих йому повноважень та у визначений законом спосіб.

Відповідно до статті 51 Житлового кодексу України (далі - ЖК) жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Згідно з рішенням Виконкому № 66 від 23.02.2007 року «Про затвердження Положення про громадську комісію з житлових питань при виконкомі» до завдань вказаної комісії відноситься розгляд питань щодо надання житла черговикам за місцем проживання, надання рекомендацій та пропозицій виконавчому комітетові і департаменту житлового господарства та інфраструктури із зазначених питань.

Згідно із пунктом 5.9 цього Положення рішення-рекомендації комісії є підставою для прийняття відповідного рішення при підготовці наказів з питань, які відносяться до повноважень Департаменту.

У визначений законом спосіб позивачі не зверталися до Львівської міської ради про надання їм в користування на будь-яких умовах спірного нежитлового приміщення, а отже при прийнятті Виконкомом рішення № 424 від 20.06.2014 року права позивачів не були порушені.

Окрім того, на переконання апелянта, при вирішенні спору суд першої інстанції взяв на себе повноваження органу місцевого самоврядування, передбачені статтею 51 ЖК та статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Третя особа ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі також просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову у задоволенні позову.

Свої апеляційні вимогу обґрунтовує тим, що належним чином не попереджалася про час та місце розгляду справи, а судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини справи. Звертає увагу апеляційного суду на те, що ні вона, ні її чоловік ОСОБА_10 не забезпечені житлом у м. Львові. Позивачами не надано належних доказів добросовісного користування нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1.

Акцентує увагу апеляційного суду на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про відповідність даного приміщення встановленим вимогам до житлових приміщень, оскільки матеріали справи чітко свідчать про те, що таке приміщення є нежитловим, надавалося згідно із рішенням Виконкому № 424 від 20.06.2014 року як нежитлове з дозволом перепланування і лише після перепланування відповідно до передпроектних пропозицій з наступним висновком Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради можливе отримання на нього ордеру.

Представники Департаменту, Виконкому та третіх осіб у ході апеляційного розгляду підтримали вимоги, викладені у апеляційних скаргах. Просили скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позову ОСОБА_9 та ОСОБА_2 відмовити.

Позивачка ОСОБА_2 та представник позивачів у судовому засіданні апеляційного суду заперечили обґрунтованість доводів апелянтів. Просили залишити апеляційні скарги без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апелянтів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи позов ОСОБА_9 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що оспорювані наказ директора Департаменту № 117 від 15.04.2014 року та рішення Виконкому № 424 від 20.06.2014 року були прийняті без врахування дійсних обставин справи та з порушенням вимог рішення Виконкому «Про затвердження положення про міжвідомчі комісії при виконкомі і районних адміністраціях Львівської міської ради» № 331 від 25.05.2007 року і Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, що призвело до порушення прав позивачів.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянтів, апеляційний суд виходить із таких міркувань.

Оспорюваним наказом директора Департаменту від 15.04.2014 року № 117 було затверджено висновок міжвідомчої комісії при Виконкомі щодо технічної можливості проведення перепланування нежитлових приміщень під індексами 107-1 пл. 7,4 м2, 107-2 пл.10,4 м2, 107-3 пл. 19,8 м2 у будинку АДРЕСА_1, яка згідно із передпроектними пропозиціями буде складатися з однієї кімнати житловою пл.19,8 м2, кухні пл.10,4 м2, суміщеного санвузла пл.2,3 м2, коридору пл.4,9 м2 (а.с.33).

Відповідно до тексту зазначеного наказу він був прийняти на підставі розгляду звернення Львівського комунального підприємства «Рясне-402» від 26.12.2013 року № 2-25925.

Згідно із приписами статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Разом із тим, суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною і у окремих випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до приписів частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть. Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, можна зробити висновок, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Позивачі ОСОБА_9 та ОСОБА_2 оспорюють наказ начальника Департаменту, який є правовим актом індивідуальної дії і породжує права й обов'язки тільки тих суб'єктів , яким його адресовано.

При цьому право на захист, як самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у ОСОБА_9 та ОСОБА_2 прав чи обов'язків у зв'язку із прийняттям оскаржуваного наказу директора Департаменту від 15.04.2014 року № 117 не породжує для них і права на захист, тобто права на звернення із такими позовними вимогами до адміністративного суду, а відповідні посилання позивачів на порушення їх прав є безпідставними, оскільки зазначений наказ не стосуються їх безпосередньо.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до переконання, що у задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_2 слід відмовити.

Щодо позовних вимог позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_2 у частині рішенням Виконкому № 424 від 20.06.2014 року суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Вказаним рішенням було передбачено надання дозволу третій особі ОСОБА_8, як працівнику Львівського комунального підприємства «Рясне-402», на перепланування вказаних нежитлових приміщень відповідно до передпроектних пропозицій приватного підприємства «Універсал Проект» з подальшим наданням їм статусу житлової квартири з присвоєнням номера АДРЕСА_1.

Окрім того, вказаним рішенням було передбачено надання цієї квартири ОСОБА_8, як черговику Львівської міської ради з 18.07.2011 року № 23773, згідно з пунктом 54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила № 470), та зняття її із квартирного обліку згідно із поданою заявою. (а.с.31 т.1).

Свої позовні вимоги у цій частині ОСОБА_9 та ОСОБА_2 обґрунтовують порушенням свого права на житло та надання такого третім особам ОСОБА_8 та ОСОБА_10 з порушенням приписів Житлового кодексу Української РСР та Правил № 470.

На підставі аналізу матеріалів справи та пояснень учасників судового розгляду апеляційний суд приходить до переконання, що суть даного спору у цій частині у кінцевому зводиться до обґрунтованості надання Виконкомом рішенням № 424 від 20.06.2014 року третім особам ОСОБА_8 та ОСОБА_10 житла у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1, на яку претендують позивачі ОСОБА_9 та ОСОБА_2

Відповідно до положень частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Положеннями пункту 6 частини 1 статті 3 КАС України передбачено, що адміністративним позовом є звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Разом із тим, приписи пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства.

Відтак, виходячи із наведеного апеляційний суд приходить до переконання про те, що даний спір виник із житлових відносин, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Окрім того, у ході апеляційного розгляду позивака ОСОБА_2 та представник позивачів обґрунтовували свої позовні вимоги ще й тим, що спірне приміщення ніколи не перебувало у власності територіальної громади м. Львова, а позивачі набули на нього права внаслідок набувальної давності на підставі приписів статті 344 Цивільного кодексу України, що додатково свідчить про наявність цивільного спору.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За правилами частини 1 статті 203 КАС України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального і процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволенні частини позовних вимог та закриття провадження у адміністративній справі у іншій частині.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 203, 205, 207, 254 КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги ОСОБА_8 та Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради задовольнити частково.

Скасувати постанову Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року у справі № 461/15376/15-а та прийняти нову, якою у задоволенні позову ОСОБА_9 та ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 15 квітня 2014 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення перепланування нежитлових приміщень під інд. 107-1 пл. 7,4 кв. м, 107-2 пл. 10,4 кв. м, 107-3 пл. 19,8 кв. м в будинку АДРЕСА_1 під житлову квартиру» відмовити.

У частині позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 424 від 20 червня 2014 року «Про перепланування нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1 під житлову квартиру та подальше її використання» провадження у адміністративній справі закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Р.П.Сеник

Р.Б.Хобор

Постанова у повному обсязі складена 07 квітня 2016 року.