Справа № 826/26194/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 квітня 2016 року № 826/26194/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І. , суддів Данилишин В.М. Качура І.А. , розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України

провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі
Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України (далі - відповідач) та просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 21.10.2015 №2314-к «Про звільнення ОСОБА_1» з 26.10.2015 з посади заступника начальника відділу управління резервним фондом бюджету та техногенної безпеки управління мобілізаційної роботи з резервів департаменту економіки оборони та безпеки;

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу управління резервним фондом бюджету та техногенної безпеки управління мобілізаційної роботи з резервів департаменту економіки оборони та безпеки;

3. Стягнути з Міністерства економічного розвитку та торгівлі України розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право у період з 01.08.2015 за час вимушеного прогулу згідно з розрахунками наведеними в позовній заяві.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач, серед іншого зазначає, що звільнення його було здійснено з грубим порушенням чинного законодавства, зокрема, з перевищенням повноважень, оскільки наказ Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 27.02.2015 №171 «Про структуру Міністерства економічного розвитку та торгівлі України» прийнятий всупереч закону.

Разом з цим, ОСОБА_1 акцентував увагу суду, що відповідачем порушено права останнього під час прийняття рішення про переведення його на іншу роботу.

При цьому, як стверджує позивач, Міністерством економічного розвитку та торгівлі України не дотримано вимог чинного трудового законодавства, зокрема, не враховано наявність у ОСОБА_1 переважного права для залишення на роботі, не ознайомлено з наказом про вивільнення та проігноровано ст. 43 Кодексу законів про працю України.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених в письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України судом ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах докази, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Міністерством економічного розвитку і торгівлі України прийнято наказ №2314-к від 21.10.2015 «Про звільнення ОСОБА_1» (далі - оскаржуваний наказ та/або наказ про звільнення), яким у відповідності п. 1. звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу управління резервним фондом бюджету та техногенної безпеки управління мобілізаційної роботи з резервів департаменту економіки оборони та безпеки 26.10.2015 у зв'язку із змінами в організації виробництва праці, що сталися в наслідок зміни структури та скорочення посад штатного розпису Міністерства, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Підставою для прийняття зазначеного рішення було попередження про можливе наступне вивільнення, наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.02.2015 №171 «Про структуру апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України», штатний розпис Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.02.2015.

Позивач вважає наказ про звільнення протиправним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства, що в свою чергу порушує права та охоронювані законом інтересів останнього, з огляду на що, ОСОБА_1 звернувся до суду з метою поновлення останніх.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Частиною 1 ст. 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI) апарат міністерства це організаційно поєднана сукупність структурних підрозділів і посад, що забезпечують діяльність міністра, а також виконання покладених на міністерство завдань.

Водночас, керівником апарату міністерства є заступник міністра - керівник апарату (ч. 2 ст. 11 Закону № 3166-VI), а структуру апарату міністерства затверджує міністр (ч. 3 ст. 11 Закону № 3166-VI).

В силу приписів ч. 4 ст. 11 Закону № 3166-VI вимоги до формування структури апарату міністерства визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII керівникам органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.02.2015 №171 «Про структуру апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України» (далі - наказ №171) затверджено структуру апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Зокрема, зазначеним наказом було утворено департамент оборони та безпеки.

В той же час, на виконання наказу №171 02.03.2015 було введено новий штатний розпис у складів 854 штатних одиниць з урахуванням скорочення апарату Міністерства на 389 посад.

З вказаного слідує, що в Міністерстві економічного розвитку та торгівлі України здійснювалася зміна в організації виробництва і праці та скорочення чисельності штату.

Статтею 49 2 КЗпП України регламентовано, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Водночас, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1 ст. 42 КЗпП України)

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України).

Як стверджує позивач, відповідачем не враховано його право на переважне залишення на роботі.

Суд оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та зазначені вище доводи вважає, що останні є безпідставними з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1, попередженням про можливе наступне вивільнення запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу техногенної безпеки та резервного фонду бюджету управління резервів та мобілізації роботи департаменту оборони та безпеки.

Згідно акту №б/н від 13.07.2015 (т. 2, а.с. 40) від переведення на іншу посаду позивач відмовився, а попередження не підписав, що не заперечується останнім (т.1, а.с. 15) та підтверджується його підписом на акті.

При цьому, вказаним вище попередженням роз'яснено про можливе звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП, не раніше ніж через два місяці з дня попередження.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що відповідачем дотримано вимоги ч. 3 ст. 49 2 КЗпП України, а саме одночасно з попередженням про наступне вивільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва запропоновано ОСОБА_1 іншу роботу в Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України.

Слід зауважити, що судом відхиляються доводи позивача в частині не проведення з ним з економічної точки зору порівняльного аналізу кваліфікації, продуктивності й економічної ефективності праці, оскільки чинне законодавством таких вимог до роботодавця не висуває.

Разом з цим, позивач стверджує, що Міністерством економічного розвитку та торгівлі України не дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України, зокрема, не отримано згоди профспілкового комітету на звільнення. Більше того, позивач акцентує увагу суду, що рішенням профспілкового органу не надано згоди на звільнення ОСОБА_1.

Оцінюючи зазначене слід звернути увагу на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Між тим, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником (ч. 2 ст. 43 КЗпП України).

Водночас, подання власника або уповноваженого ним органу в силу ч. 3 ст. 43 КЗпП України) має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Згідно ч. 5 ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (ч. 7 ст. 42 КЗпП України).

Аналіз зазначеного дає суду підстави дійти до наступних висновків:

по-перше, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) здійснюється лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.;

по-друге, виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття;

по-третє, у разі пропуску триденного строку повідомлення власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення первинною профспілковою організацією за наслідком розгляду подання, вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору;

по-четверте, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) у випадку відсутності в рішення обґрунтування відмови в надання згоди на розірвання трудового договору.

Згідно витягу із протоколу № 68 засідання профспілкового комітету від 04.09.2015 (т.1, а.с. 156-157) профспілковий орган не надав згоду на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП ОСОБА_1.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази направлення зазначеного рішення профспілковим комітетом в триденний строк власнику або уповноваженому ним органу, а тому в контексті ч. 5 ст. 43 КЗпП, судом не вбачається порушень здійснених відповідачем при звільнені позивача.

В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику вирішення трудових спорів» зазначено, зокрема, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов до висновку, що Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було дотримано процедуру звільнення ОСОБА_1 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що сталися в наслідок зміни структури та скорочення чисельності згідно з штатним розписом відповідача.

Разом з цим, суд відхиляє доводи позивача в частині протиправності Наказу №171, порушення відповідачем норм чинного законодавства при переведенні ОСОБА_1 на іншу роботу, оскільки останні не є предметом розгляду даної адміністративної справи. При цьому, наказ №171 в судовому порядку не скасовувався та на даний час є чинним.

В той же час, твердження позивача про порушення відповідачем ст. 116 КЗпП щодо здійснення виплат при звільнені, в даному випадку, безпосередньо не стосується обставин справи, оскільки по суті не впливають на дотримання/не дотримання процедури звільнення працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення позивача, а тому відсутні й підстави для його поновлення.

Додаткового слід звернути увагу, що при вирішення спору по суті судом враховуються приписи ч. 2 ст. 21 КАС України відповідно до яких вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Підсумовуючи наведене в сукупності суд зазначить, що з огляду на відсутність підстав для скасування наказу про звільнення та й відповідно підстав для поновлення позивача на роботі, суд відмовляє в задоволені позовних вимог про стягнення упущеної вигоди (відшкодування шкоди).

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цілому.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов до задоволення не підлягає, то судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволені адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Головуючий суддя В. І. Келеберда

Судді В. М. Данилишин

І. А. Качур