Справа № 823/143/16
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/143/16 Головуючий у 1-й інстанції: Каліновська А.В. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представника Держземагентства України - Сотіна В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державного агентства земельних ресурсів України, Управління Держземагентства у Золотоніському районі Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористані дні відпустки, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2016 року,

У с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся у суд із адміністративним позовом до Державного агентства земельних ресурсів України, Управління Держземагентства у Золотоніському районі Черкаської області, в якому просив стягнути з відповідачів на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням за період з 31 жовтня 2014 року по 20 серпня 2015 року в сумі 32 244,57 грн, зобов'язати відповідачів вчинити дії щодо нарахування й проведення йому виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період вимушеного прогулу з 10 вересня 2014 року по 20 серпня 2015 року.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2016 року відмовлено у відкритті провадження в даній адміністративній справі.

Не погоджуючись із ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду - скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду, з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження в даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки між сторонами існує спір, який виник із трудових правовідносин, який має розглядатись за правилами цивільного процесуального законодавства. Крім того, місцевий суд дійшов висновку, що вимогу позивача про стягнення з відповідачів на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням за відповідний період вже розглянуто адміністративним судом, і це рішення набрало законної сили.

Проте, з такими висновками суду не можна погодитися.

Колегією суддів установлено, що постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року (адміністративна справа № 823/2913/14), задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_3 до Державного агентства земельних ресурсів України, Управління Держземагентства у Золотоніському районі Черкаської області: визнано протиправним та скасовано наказ Державного агентства земельних ресурсів України про звільнення позивача та поновлено його на посаді начальника Управління Держземагентства у Золотоніському районі Черкаської області.

Зважаючи на те, що рішення суду про його поновлення на посаді підлягало негайному виконанню, а фактично виконане лише 20 серпня 2015 року, керуючись положеннями статті 236 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду із позовом про стягнення з Державного агентства земельних ресурсів України середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невиконанням судового рішення за період з 31 жовтня 2014 року по 20 серпня 2015 року у розмірі 32 244,57 грн.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року в адміністративній справі № 823/5287/15 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 Приймаючи дане рішення суд виходив із того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушених прав та інтересів, оскільки заявлені ним вимоги не можуть розглядатись як новий публічно-правовий спір, а їх розгляд повинен відбуватись в межах спору про поновлення його на публічній службі в порядку подання заяви відповідно до частини дев'ятої статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто в порядку судового контролю за виконанням судового рішення.

Матеріали справи не містять доказів оскарження зазначеного судового рішення, і позивач не заперечує, що воно набрало законної сили.

Після прийняття вищевказаної постанови позивач, у порядку судового контролю, посилаючись на частину дев'яту статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, звернувся до суду першої інстанції із даним адміністративним позовом, в якому, крім вимоги, яка заявлялась ним раніше в адміністративній справі № 823/5287/15, заявив вимогу про зобов'язання відповідачів вчинити дії щодо нарахування й проведення йому виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період вимушеного прогулу з 10 вересня 2014 року по 20 серпня 2015 року.

Обговорюючи правильність дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання допуску даного позову до провадження, судова колегія зазначає, що юридичною підставою для прийняття оскаржуваної ухвали були норми пунктів 1, 2 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 1 наведеної процесуальної норми суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів зауважує, що правовим наслідком відмови у відкритті провадження в адміністративній справі є неможливість повторного звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом.

З огляду на викладене, застосовуючи наведені процесуальні норми, суд повинен усебічно та об'єктивно перевіряти та встановлювати обставини, які виключають розгляд справи в порядку адміністративного судочинства.

Висновки суду першої інстанції про непідсудність даної справи судам адміністративної юрисдикції ґрунтуються на тому, що спірні між сторонами правовідносини не засновані на адміністративному чи іншому владному підпорядкуванні, здійсненні управлінських чи контролюючих функцій, а виникли із трудових правовідносин, і що розгляд спорів про стягнення (відшкодування) матеріальної шкоди, що завдана фізичній особі іншою особою, віднесено до компетенції судів, які розглядають справи в порядку цивільного процесуального законодавства.

Проте, з таким висновком не можна погодитись, зважаючи на наступне.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно частини другої статті 2 цього Кодексу до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою та пунктами 1, 2 частини першої статті 17 Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

За визначенням, наведеним у статті 3 Кодексу, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як убачається із матеріалів справи, даний спір виник між позивачем, як незаконно звільненим працівником, який займав посаду в органі державної влади, та зазначеним органом, і пов'язаний із дотриманнями суб'єктами владних повноважень правил статті 236 Кодексу законів про працю України при поновленні позивача на посаді в частині виплати йому середнього заробітку за час затримки в поновленні його прав.

Наведене дає підстави для висновку, що в даній справі позивач фактично оскаржує бездіяльність відповідачів - суб'єктів владних повноважень щодо виконання норм статті 236 Кодексу законів про працю України, і цей спір пов'язаний із поновленням позивача на публічній службі.

Оскільки захист прав та інтересів осіб, які приймаються на публічну службу, проходять її, чи звільнені з такої здійснюється в порядку адміністративного судочинства, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Наведене узгоджується із усталеною судовою практикою, й випливає, зокрема, зі змісту постанови Верховного Суду України від 23 червня 2015 року (справа №2а-3138/10/0370) та ухвали Вищого адміністративного суду України (справа №2-1102/09/2670), які прийняті в порядку адміністративного судочинства.

Також, судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що наявність постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року у справі №823/5287/15, яка набрала законної сили, і якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з Державного агентства земельних ресурсів України середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невиконанням судового рішення, є підставою для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі в частині аналогічної вимоги позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, цієї процесуальною нормою передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є постанова суду, що набрала законної сили.

Разом з тим, постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року, якою, як уважає суд першої інстанції, вже вирішено тотожний спір, заявлений з тих же підстав, між тими ж сторонами, було відмовлено у задоволенні позову на підставі висновку суду про неналежно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права. При цьому, оцінка спірним правовідносинам не надавалась і відсутність у позивача права на стягнення з відповідачів середнього заробітку за час вимушеного прогулу, спричиненого затримкою у виконанні рішення про поновлення його на посаді, не встановлювалась. До того ж, в даній справі, на відміну від позову, розглянутого в адміністративній справі №823/5287/15, позивачем заявлялась вимога про зобов'язання відповідачів вчинити дії щодо нарахування й проведення йому виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Тому, відсутні підстави вважати, що існує постанова суду, якою вже вирішено тотожний спір між позивачем та Державним агентством земельних ресурсів України й Управлінням Держземагентства у Золотоніському районі Черкаської області.

Відтак, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у відкритті провадження в даній адміністративній справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що при зверненні до суду позивач посилався на положення статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто на норми, які визначають порядок контролю за виконанням судового рішення, і суд першої інстанції не надав жодної оцінки даним обставинам.

Серед іншого, колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частинами першою, другою статті 8 Кодексу передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Завдання адміністративного судочинства кореспондує статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі «Делькур проти Бельгії» (рішення від 17 січня 1970 року) висловлена позиція, що в демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі «Белле проти Франції» (рішення від 04 грудня 1995 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. У справі «Шаповалов проти України» (рішення від 31 липня 2012 року) Судом вказано, що для того, щоб право доступу до суду було ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити акт, який є втручанням в її права.

Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач двічі звертався до суду першої інстанції із вимогами, які пов'язані з дотриманням (недотриманням) відповідачами приписів статті 236 Кодексу законів про працю України, і за наслідками розгляду заявлених ним вимог одним судовим рішенням указано на те, що його право може бути захищене в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, за правилами статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, а в іншому - що йому слід звертатись до суду, який розглядає справи в порядку цивільного процесуального законодавства. Тобто, існують дві взаємовиключні позиції судів щодо порядку розгляду одного й того ж спору, в результаті чого позивач позбавляється права на розгляд його позову та на ефективний захист своїх прав. Такі обставини є виявом надмірного формалізму та можуть розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При вирішенні питання про прийняття до розгляду заяви позивача судом першої інстанції не враховано наведене і допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення цього питання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Тому, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду на підставі пункту 3 статті 199 та пункту 4 статті 204 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2016 року скасувати, а справу направити до цього суду для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 01 квітня 2016 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Шелест С.Б.