Справа № 823/2452/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року м. Київ К/800/63722/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року, -

у с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області (далі - Черкасирибоохорона) в якому просив визнати протиправними та скасувати наказ відповідача від 18 липня 2014 року № 93 про звільнення (далі - спірний наказ), а також зобов'язати останнього поновити його на посаді.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що його звільнення здійснено відповідачем з порушенням вимог законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини і трудових прав, в тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 8 вересня 2014 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано спірний наказ, зобов'язано відповідача поновити ОСОБА_4 на посаді начальника відділу охорони водних біоресурсів Черкасирибоохорони з 22 липня 2014 року, стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, в решті позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні позову повністю.

У касаційній скарзі представники позивача, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просять ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що відповідач, видаючи наказ про звільнення зі служби позивача, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, судами встановлено, що позивач починаючи з 25 вересня 2013 року проходив службу на посаді начальника відділу охорони водних біоресурсів Черкасирибоохорони.

Спірним наказом відповідача, зі змінами, внесеними наказом від 8 вересня 2014 року № 185-к, позивача звільнено з займаної ним посади на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Згаданою нормою передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

При цьому, як зазначено у пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 Кодексу законів про працю України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За передбаченими пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 Кодексу законів про працю України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Як правильно встановлено апеляційним судом і підтверджується наявними у матеріалах справи даними, підставою для звільнення позивача стало невиконання (неналежне виконання) ним наказів відповідача, а також відомості, вказані у протоколі оперативної наради, поданні Черкаської міжрайонної екологічної прокуратури, службовому листі, що в сукупності свідчить про систематичне невиконання без поважних причин службових обов'язків, оскільки на позивача у період з 18 березня по 13 червня 2014 року тричі накладались дисциплінарні стягнення у вигляді догани за неналежне виконання службових обов'язків, які не скасовані, не втратили юридичної сили за давністю і не зняті достроково.

Окрім цього, при звільненні позивача відповідачем додержані передбачені статтями 147-1, 148, 149 Кодексу законів про працю України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, на що також правильно вказав і апеляційний суд з огляду на наявні в матеріалах справи фактичні дані.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність умов, визначених у пункті 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України для звільнення позивача і відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало