Справа № 815/6554/15
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6554/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

за участю секретаря Гацанюк К.В.

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (особисто);

від відповідача: Кучін В.В. (за довіреністю);

перекладача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання рішення № 446 від 15.10.2015 року нечинним, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 446 від 15.10.2015 року, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту нечинним з моменту його прийняття та про зобов'язання Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення щодо позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона як громадянка Гвінеї не може та не бажає користуватись захистом своєї країни, внаслідок порушення нею традицій мусульманської родини, а саме - позивач відмовилась вийти заміж за чоловіка старшого за неї на 37 років, у зв'язку з чим їй загрожувала небезпека покарання зі сторони родини за непослух та вчинене діяння унеможливлює повернення позивача на батьківщину. Як зазначила позивач, відповідачем не проведено справедливої та ефективної процедури щодо прийняття рішення стосовно неї та протиправно прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додактвого захисту, отже рішення № 446 від 15.10.2015 року має бути визнано нечинним, та позивач просить суд провести процедуру з урахуванням всіх наданих законодавством гарантій для таких осіб.

У судовому засіданні, ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області надала до суду заперечення (а.с.81-84), відповідно до яких пояснила, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступні факти та обставини.

08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.96-98). Причини виїзду з країни походження, в ході проведення співбесіди та вивчення матеріалів особової справи, відповідно до висновків органу міграційної служби щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 87-134), позивач обґрунтувала наступним. ОСОБА_1 є громадянкою Гвінеї, за національністю - гвінейка, етнічна група - сусу, за віросповіданням - мусульманка, неодружена, має середню освіту, яку здобула на батьківщині в період 1994-2008 років, останнє постійне місце проживання - м. Курусса, Гвінея. З країни походження виїхала 29.07.2014 року літаком з аеропорту м. Конакрі (Гвінея) - Рабат (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), при в'їзді до України мала національний паспорт та робочу візу на 45 днів, діючу до 15.08.2014 року. В подальшому нелегально перебувала на території України.

За результатами розгляду особової справи №2015OD0319 громадянки Гвінеї ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийшло до висновку щодо відмови громадянці Гвінеї ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

В обґрунтування такого висновку відповідачем вказано, що на підставі проведеного анкетування та інтерв'ю встановлено, що причиною виїзду з країни громадянської належності було те, що батько заявниці змушував її вийти заміж за чоловіка на імя ОСОБА_3, який старший за неї на 37 років, щодо переслідувань, причиною виїзду зазначила те, що батько наполягав на одруженні, хоча ніяких психологічних або внутрішньо-родинних утисків вона не зазнавала і за ці 4 роки її так і не видали заміж, що вказує на відсутність елементів примусового одруження з літньою людиною. При цьому, проаналізувавши заяву, анкету та протокол співбесіди відповідач дійшов висновку, що в поясненнях позивача міститься багато розбіжностей, які вказують на неправдоподібність фактів особистого переслідування, а саме: заявниця надала до міграційної служби дві заяви з різним змістом, так, в першій вона вказала, що походить з мусульманської родини, де всі дівчата одружуються не по бажанню, а за вказівкою батьків, через цю диктатуру вона і поїхала з Гвінеї. Так, відповідачем додатково з'ясовано, що вказана заява була написана третьою особою, а не особисто заявницею, а у власноруч написаній заяві позивач вказала, що дві її сестри одружені на своїх двоюрідних братах, що її також хотіли видати заміж за незнайомого чоловіка, але вона втекла та через її від'їзд батько вигнав з будинку і матір. Разом з тим, під час протоколу співбесіди з'ясовано, що матір проживає разом з батьком. Таким чином, відповідач вирішив, що позивач жодних переслідувань на батьківщині не зазнав, отже причиною звернення слугувало не побоювання стати жертвою переслідувань, а нелегальне перебування в Україні. Крім того, особисті відносини в родині не є підставою для звернення за захистом і не містить в собі відповідні ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, правила поведінки та моралі, які діють в мусульманських родинах, як елемент переслідування також не сприймаються міграційною службою через їх звичайність, шукач захисту ніколи не виказувала непокори чи дотримання європейських норм поведінки з нареченим. Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій відповідач дійшов висновку, що соціально-політична ситуація в Гвінеї поступово поліпшується (доповідь Комісара ООН з прав людини за 2013 рік). Таким чином, посадовими особами відповідача був зроблений висновок про очевидну необґрунтованість заяви позивача за відсутністю умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення відповідача обґрунтоване тим, що заявник не переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Аналіз інформації, яка надана заявником, свідчить, що звернення позивача відбулось в порушення ч.1 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» та вказує на нелегальне перебування в Україні, критеріїв, які відповідають вимогам п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», не встановлено.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №193 від 15.10.2015 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.144). Про прийняте рішення позивачу 05.11.2015 року вручено повідомлення від 15.10.2015 року за №445.

Не погодившись із означеним наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №193 від 15.10.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернулась до суду з даним позовом.

Так, відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року №3, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Аналізуючи зміст п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», слід зазначити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч. 12 ст. 7 Закону №3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч. ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону №3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011 р. №649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №649).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил №649 наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п. 4.3 розділу IV Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 4.4 розділу IV Правил №649, рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби.

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил №649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

В адміністративному позові позивач вказує на формальний підхід до розгляду питання щодо надання йому статусу біженця та прийняття рішення без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення. Однак зазначені твердження позивача спростовуються матеріалами справи, зокрема наявною копією особової справи позивача, що надана відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною виїзду з країни громадянської належності було побоювання зазнати змушення з боку батька щодо одруження з літньою людиною.

Проаналізувавши заяву, анкету та протокол співбесіди судом встановлено, що в поясненнях позивача містяться розбіжностей, а саме: заявниця надала до міграційної служби дві заяви з різним змістом, так, в першій вона вказала, що походить з мусульманської родини, де всі дівчата одружуються не по бажанню, а за вказівкою батьків, через цю диктатуру вона і поїхала з Гвінеї. Так, відповідачем додатково з'ясовано, що вказана заява була написана третьою особою, а не особисто заявницею, а у власноруч написаній заяві позивач вказала, що дві її сестри одружені на своїх двоюрідних братах, що її також хотіли видати заміж за незнайомого чоловіка, але вона втекла та через її від'їзд батько вигнав з будинку і матір. Разом з тим, під час протоколу співбесіди з'ясовано, що матір проживає разом з батьком. Таким чином, відповідач вирішив, що позивач жодних переслідувань на батьківщині не зазнав, отже причиною звернення слугувало не побоювання стати жертвою переслідувань, а нелегальне перебування в Україні. Крім того, особисті відносини в родині не є підставою для звернення за захистом і не містить в собі відповідні ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, правила поведінки та моралі, які діють в мусульманських родинах, як елемент переслідування також не сприймаються міграційною службою через їх звичайність, шукач захисту ніколи не виказувала непокори чи дотримання європейських норм поведінки з нареченим. Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій відповідач дійшов висновку, що соціально-політична ситуація в Гвінеї поступово поліпшується (доповідь Комісара ООН з прав людини за 2013 рік). Таким чином, посадовими особами відповідача був зроблений висновок про очевидну необґрунтованість заяви позивача за відсутністю умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивач надавала неправдиві та суперечливі твердження стосовно причин її виїзду з країни громадянського походження та неможливості повернення до Гвінеї.

Під час розгляду адміністративної справи судом не встановлено фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізічній цілістності чи свободі в країні громадянського походження. Також позивачем не було доведено жодних фактів щодо можливсоті застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання особи, загроза загальної небезпеки в регіоні спростовується перевіреною інформацією по країні походження.

Метою звернення до підрозділу міграційної служби позивачем зазначено «отримання документу для легального знаходження на території України». При цьому з 2014 року позивач знаходиться на території України нелегально.

Крім того, згідно протоколу співбесіди від 15.10.2015 року позивач вказує, що зустріч з майбутнім чоловіком відбулась у 2009 році, при цьому на протязі чотирьох років позивач проживала з батьками і її не примусили до одруження.

Також, позивач вказує, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, вона не зазнавала, жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданою смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню в адміністративному позові позивач не наводить.

Таким чином, наведена позивачем історія не має підґрунтя для отримання міжнародного захисту, окрім того слід підкреслити, що вона надала твердження, які відрізнялися від попередніх, наданих у заяві, що дає суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Гвінеї неправдоподібною.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявниці додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Гвінеї поступово поліпшується (доповідь Комісара ООН з прав людини за 2013 рік): http://www.refworld. org.ru/country,,,, GIN,» 53341ebb4,0. html - 18.02.2015 - Сьогодні Рада Безпеки прийняв рішення продовжити на рік мандат Об'єднаного відділення ООН з миростроителъства в Гвінеї-Бісау (ЮНИОГБИС). Члени Ради привітали прогрес у зміцненні миру, безпеки і стабільності в країні. Вони закликали сили безпеки і оборони «повністю перейти під громадський контроль».

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Отже, суд приходить до висновку, що обґрунтування позову та викладені позивачем у матеріалах справи обставини не містять жодних ознак наявності умов для визнання її біженцем.

15.10.2015 року за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону №3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказала позивач.

Також позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України, позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів.

Доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на її батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, позивачем не надано. Натомість під час інтерв'ю позивач неодноразово стверджувала, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами вона не зазнавала.

Матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявниці підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд приходить до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, відповідачем прийнято рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 446 від 15.10.2015 року, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту нечинним з моменту його прийняття та про зобов'язання Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення щодо позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання рішення № 446 від 15.10.2015 року нечинним, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано суддею 04 квітня 2016 року.

Суддя П.П.Марин