Справа № 826/16472/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

05 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляцзійного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Акцент-Фінанси» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Керамхолл» до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій, скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Керамхолл» (далі - Позивач, ТОВ «Керамхолл») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ДПІ в Оболонському районі) про:

- визнання протиправними дій щодо складання податкового повідомлення-рішення від 02.03.2015 року №;

- скасування податкового повідомлення-рішення від 02.03.2015 року №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріалами справи не підтверджується факт виконання господарських зобов'язань, правових підстав для нарахування податкового кредиту у ТОВ «Керамхолл» не було.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Керамхолл» залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2015 року - без змін.

Водночас, не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю «Акцент-Фінанси» (далі - Апелянт, ТОВ «Акцент-Фінанси») як особа, питання про права, свободи, інтереси чи обов'язки були вирішено судом першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на те, що суд першої інстанції виніс оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Наголошує на тому, що судом першої інстанції не були належним чином досліджені всі наявні у матеріалах справи докази, що призвело до прийняття неправильного рішення - зокрема, не надано оцінку судовому рішенню, що набрало законної сили, яким встановлено безпідставність висновків податкового органу про неможливість проведення зустрічної звірки Апелянта.

У судовому засіданні представник Позивача у повному обсязі погодився з викладеними в апеляційній скарзі доводами ТОВ «Акцент-Фінанси».

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін. Крім того, до канцелярії суду представником ДПІ в Оболонському районі було подано клопотання про закриття апеляційного провадження у справі у зв'язку з тим, що в силу ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами. Крім іншого, зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення не порушують права, свободи, інтереси або обов'язки Апелянта.

Апелянт, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання явку представника не забезпечив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін та їх думки щодо заявленого клопотання, колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання необхідно відмовити, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Згідно ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, а обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

Тобто виключно у випадку встановлення існування таких, що набрали законної сили, постанови чи ухвали суду з того самого спору і між тими самими сторонами, в суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги виникає обов'язок закрити провадження у справі. При цьому у даному випадку закриттю підлягає не апеляційне провадження, а провадження у справі взагалі.

Проте, зі змісту постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2015 року вбачається, що Апелянт стороною у справі №826/16472/15 не був, що, на думку колегії суддів, виключає закриття провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Крім іншого, можливість закриття саме апеляційного провадження процесуальний закон пов'язує виключно з випадком відмови особи від апеляційної скарги (ч. 4 ст. 193 КАС України), а відтак підстави для задоволення клопотання про закриття апеляційного провадження у справі згідно ст. 157 КАС України відсутні.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що у лютому 2015 року працівниками ДПІ в Оболонському районі на підставі ст. 20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 79.1 ст. 79 ПК України у відповідності до наказу від 05.02.2015 року №258 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Керамхолл» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Компанія «Акцент-Фінанси» за травень 2014 року. У ході перевірки податковим органом було виявлено порушення Позивачем п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 200.1, 200.2 ст. 200 ПК України, внаслідок чого: завищено залишок від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (ряд 21) за травень 2014 року на суму 25 512,00 грн.; занижено суму ПДВ, що підлягає нарахуванню до сплати в бюджет (ряд 25) за травень 2014 року на суму 302 636,00 грн.. Результати перевірки зафіксовані в акті від 10.02.2015 року №136/26-54-22-025-37245255. На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 02.03.2015 року винесено податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 378 295,00 грн., у тому числі за основним платежем - 302 636,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 75 659,00 грн..

За результатами адміністративного оскарження вказане податкове повідомлення-рішення рішенням Головного управління ДФС у м. Києві від 07.05.2015 року №7489/10/26-15-10-05-35 (а.с. 41-44) та рішенням ДФС України від 16.07.2015 року №14734/6/95-93-10-01-04-25 (а.с. 45-48) залишено без змін.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій ДПІ в Оболонському районі щодо складання податкового повідомлення-рішення, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 86.1 ст. 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Положення пп. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначають податкове повідомлення-рішення як письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Приписи п. 86.8 ст. 86 ПК України визначають, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Згідно пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

У такому випадку, згідно пп. «б» п. 2.1 та п. 2.2 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.11.2012 року №1236 Порядку складання та направлення (вручення) платникам податків податкових повідомлень-рішень про нарахування (зменшення) грошового зобов'язання складає податкове повідомлення-рішення форми «Р».

При цьому згідно п. 54.5 ст. 54 Податкового кодексу якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов'язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що, встановивши у ході перевірки платника податків порушення податкового законодавства, оформивши її висновки в акті перевірки та направивши його Позивачу у встановленому ПК України порядку, у Відповідача в силу вимог чинного законодавства виник обов'язок скласти та направити податкове повідомлення-рішення встановленої форми, а відтак позовні вимоги у вказаній частині є необґрунтованими, на чому вірно наголосив Окружний адміністративний суд м. Києва.

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваного акту індивідуальної дії, суд першої інстанції встановив наступне.

Між ТОВ «Акцент-Фінанси» (Постачальник) та ТОВ «Керамхолл» (Покупець) укладено договір поставки від 19.05.2014 року №12 (далі - Договір) (а.с. 67-69), за умовами якого Постачальник зобов'язується поставити і передати у власність Покупцю, а Покупець - прийняти й оплатити товар у повному розмірі та на умовах та в порядку, визначених цим Договором.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що Постачальник зобов'язується поставляти товар окремими партіями в кількості і асортименті, визначених у Замовленнях Покупця.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 Договору Постачальник гарантує, що поставлений товар є якісним, сертифікованим (визнаним), відповідає всім санітарним, гігієнічним, технічним та іншим нормам, стандартам та правилам, встановленим чинним законодавством України для товарів даного виду. Якість товару повинна бути підтверджена сертифікатами та іншими документами, які необхідні для товару даного виду, згідно чинних правил торгівлі, санітарно-епідеміологічного законодавства України.

Згідно п. 4.4 Договору моментом здійснення поставки товарів Постачальнику є їх отримання Покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (видаткова накладна). Разом з товаром Покупцю повинні передаватись належні товару документи, що підтверджують його якість і безпеку, включаючи сертифікати (оригінали або копії, засвідчені печаткою Постачальника).

При цьому у відповідності до п. 4.6 Договору прийом товару за кількістю та якістю проводиться уповноваженими на те представниками сторін відповідно до Інструкції про порядок прийому продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю від 15.06.1965 року та Інструкції про порядок прийому продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю від 25.04.1966 року, на складі Покупця, або, за попередньою домовленістю, на складі Постачальника.

Пунктом 6.1 Договору серед обов'язків Постачальника визначено, зокрема, надавати Покупцю відповідну товаросупроводжувальну документацію (видаткову накладну, податкову накладну, товарно-транспортну накладну, документи, що підтверджують якість товару) при кожній поставці товару.

На переконання Позивача, факт виконання зобов'язань за вказаним Договором підтверджується наявними у матеріалах справи копіями: податкових накладних (а.с. 49-57) на суму ПДВ 317 305,04 грн. та видаткових накладних (а.с. 58-66).

На підставі викладених в акті перевірки висновків податкового органу щодо безтоварності укладеного між контрагентами правочину, а також на підставі того, що наявні у матеріалах справи докази не свідчать про реальність здійснення господарських операцій між вказаними суб'єктами господарювання, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 14, 198, 201 ПК України, а також ст. ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», прийшов до висновку про відсутність факту виконання сторонами господарських зобов'язань, а відтак і про неправомірність формування податкового кредиту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Приписами ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Аналогічна позиція викладена у листі ВАС України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

Однак, всупереч зазначеним вище вимогам закону та положення, Позивачем не було надано належним чином оформлені первинні документи, які б підтверджували факт здійснення господарських операцій з ТОВ «Акцент-Фінансви», які б давали право на формування податкового кредиту за результатами господарських відносин з вказаним контрагентом, оскільки подані на підтвердження виконання умов договорів первинні документи містять недоліки, а саме - відсутня посада і прізвище особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, з боку ТОВ «Керамхолл». При цьому як було встановлено у ході перевірки та вбачається з матеріалів справи, доказів відображення руху товарно-матеріальних цінностей у бухгалтерському обліку Позивача останнім суду надано не було.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано наголосив на відсутності імперативно визначених умовами Договору товаросупроводжувальних документів - товарно-транспортних накладних, а також документів, що підтверджують якість товару, що поставляється.

При цьому сторони Договору, визнавши обов'язковими застосування положень Інструкції про порядок прийому продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю від 15.06.1965 року (далі - Інструкція №П-6) та Інструкції про порядок прийому продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю від 25.04.1966 року (далі - Інструкція №П-7), не врахували такого.

Згідно п. 12 Інструкції №П-6 приймання продукції за кількістю здійснюється за транспортними та супровідними документами (рахунку-фактурі, специфікації, опису, пакувальним ярликам тощо) відправника (виробника). Відсутність вказаних документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. У даному випадку складається акт про фактичну наявність продукції та в акті вказується, які документи відсутні.

Пунктом 14 Інструкції №П-7 закріплено, що приймання продукції за кількістю та комплектністю здійснюється у точній відповідності до стандартів, технічних умов, Основних та Особливих умов поставки, інших обов'язкових для сторін правил, а також за супровідними документами, що посвідчують якість та комплектність продукції, що постачається (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація і таке інше). Відсутність вказаних супровідних документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. У даному випадку складається акт про фактичну якість і комплектність отриманої продукції й в акті вказується, які документи відсутні.

Водночас, матеріали справи свідчать, що ні Позивачем, ні Апелянтом не надано доказів складання у встановленому п. 12 Інструкції №П-6 та п. 14 Інструкції №П-7 актів про відсутність обов'язкових за умовами Договору документів.

Крім іншого, відповідно до п. 1 затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.06.1996 року №293/1318 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери (надалі - цінності) відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів.

Згідно з п. 5 вказаної Інструкції довіреність на одержання цінностей від постачальника за нарядом, рахунком, договором, замовленням, угодою або іншим документом, що їх замінює, видається довіреній особі під розписку і реєструється в журналі реєстрації довіреностей.

Приписи п. 9 Інструкції визначають, що особа, якій видана довіреність, зобов'язана не пізніше наступного дня після кожного випадку доставки на підприємство одержаних за довіреністю цінностей, незалежно від того, одержані цінності за довіреністю повністю або частково, подати працівнику підприємства, який здійснює виписування та реєстрацію довіреностей, документ про одержання нею цінностей та їх здачу на склад (комору) або матеріально відповідальній особі.

Водночас Позивачем не було надано доказів виписування довіреностей на отримання товару, зокрема, копії журналу реєстрації довіреностей. При цьому про відсутність факту складання довіреностей свідчать незаповнені графи у видаткових накладних: «за дов. № від…». З огляду на викладене судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність доказів приймання-передачі товару Позивачем від ТОВ «Акцент-Фінанси».

Таким чином, беручи до уваги викладене, а також зважаючи на обґрунтованість встановлення податковим органом відсутності доказів оплатності Договору, невідображення операції за ним у бухгалтерському обліку, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість твердження суду першої інстанції про те, що надані ТОВ «Керамхолл» докази є неналежними та такими, що не підтверджують факт придбання Позивачем товарів у ТОВ «Акцент-Фінанси».

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

З урахуванням наведеного посилання Апелянта на те, що Договір у встановленому законом порядку недійсним не визнавався є безпідставним.

Зі змісту листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 вбачається, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Тобто, при вирішенні питання про правомірність формування податкових зобов'язань суд повинен встановити, насамперед, реальність господарської операції, про що мають свідчити належним чином оформлені первинні документи. При цьому чинне законодавство передбачає перелік необхідних первинних документів з огляду на предмет господарських відносин.

Відтак, встановлена судом першої інстанції та не спростована Позивачем і Апелянтом юридична дефектність первинних документів, а також відсутність їх у необхідному обсязі, свідчить, на думку колегії суддів, про безтоварний характер укладених між контрагентами правочинів.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Приписи п. 200.1 ст. 200 ПК України визначають, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.2 ст. 200 Податкового кодексу закріплено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Враховуючи, що Позивачем не було доведено реальності здійснення господарської операції та факту отримання від ТОВ «Акцент-Фінанси» товарів, встановлену невідповідність первинних документів вимогам чинного законодавства та не підтвердження ними реальності виконання зобов'язань за Договором, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у ТОВ «Керамхолл» правових підстав для врахування у залишок від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду за травень 2014 року на суму 14 669,00 грн., та заниження суми ПДВ, що підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за травень 2014 року, на суму 302 636,00 грн., за наслідкам відносин з ТОВ «Акцент-Фінанси».

При цьому, оцінюючи доводи Апелянта про неврахування судом першої інстанції копій рішень судів у справі №826/12151/14, які набрали законної сили, та якими було зобов'язано ДПІ у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві вилучити з АІС «Податковий блок» інформацію про результати зустрічної звірки ТОВ «Компанія «Акцент-Фінанси», судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що Окружним адміністративним судом м. Києва відхилено посилання Відповідача на матеріали акту ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 01.08.2014 року №2218/26-55-22-09/33303124 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Акцент-Фінанси» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.11.2013 року по 30.06.2014 року (а.с. 112). Тобто, судом першої інстанції викладені у вказаному акті про неможливість зустрічної звірки висновки в якості належного доказу не враховувалися, а підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення були визначено відсутність доказів товарності господарських операцій з підстав не підтвердження останніх належними первинними документами.

Відтак посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції правового статусу ТОВ «Акцент-Фінанси», наявність у нього трудових та виробничих ресурсів є необґрунтованим, оскільки, як вже було зазначено раніше, підставою для висновку про безпідставність позовних вимог стала відсутність підтвердження належними доказами факту руху товарно-матеріальних цінностей, складання первинних документів та оплати товару.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 157, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні клопотання Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про закриття апеляційного провадження у справі - відмовити.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Акцент-Фінанси» - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Керамхолл» до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій, скасування податкового повідомлення-рішення - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.