Справа № 813/567/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року №813/567/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення №03.01/1 від 13.01.2016 року,-

В С Т А Н О В И В :

19 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому, із врахуванням заяви від 30.03.2016 року про уточнення позовних вимог, просить: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №03.01/1 від 13.01.2016 року про скасування йому дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області є противоправним і необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси іноземця, а також його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 22.02.2016 року у даній адміністративній справі було відкрито провадження.

Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у наданих до суду письмових запереченнях проти заявленого позову заперечував та зазначив, що у позивача були відсутні законні підстави для надання йому дозволу на імміграцію в Україну як іноземцю, оскільки він є громадянином України і з громадянства України у встановленому порядку не виходив.

У судовому засіданні 30.03.2016 року представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, а також просила позов задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання із невідомих суду причин явку уповноваженого представника не забезпечив.

Судом в порядку ст.128 КАС України було ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача (що були надані у судовому засіданні, яке відбулося 16.03.2016 року), розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року у с.Губкінське Пуровського району Тюменської області (Російська Федерація).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого Адміністрацією села Губкінське 18.01.1994 року, батьками позивача є ОСОБА_4 (українець) та ОСОБА_5 (росіянка).

Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_4, який є батьком позивача, він у період з листопада 1988 року по 1996 рік постійно проживав та працював на різних роботах в районі Крайньої Півночі.

25.12.1991 року ОСОБА_4 було укладено шлюб у відділі ЗАГС м.Татарська Новосибірської області із ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2.

У 1998 році позивач та його батьки переїхали проживати в Україну.

У зв'язку із набуттям батьками позивача 06.02.2004 року права власності на квартиру АДРЕСА_1, останніх було зареєстровано за місцем їх проживання.

Як стверджується матеріалами справи, 19.05.2004 року позивач та його мати отримали посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_5 строком дії - безстроково.

01 березня 2005 року позивач отримав перший паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_4 терміном на 5 років.

По закінченню терміну дії першого паспорта, 21 січня 2010 року ОСОБА_2 було вдруге видано паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_3 терміном також на 5 років.

Окрім того, 19.08.2010 року позивач отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_6, терміном дії - безстроково.

У подальшому, 04.12.2014 року позивач отримав паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_7 терміном на 10 років.

Із матеріалів справи судом також встановлено, що, на підставі, зокрема, висновку начальника СГІРФО Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, ОСОБА_2 було видано дозвіл на імміграцію в Україну.

Згідно висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_2, затвердженого першим заступником начальника ГУДМС України у Львівській області 13.01.2016 року, працівниками міграційної служби було встановлено, що на момент оформлення заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну позивач був неповнолітньою особою, внаслідок чого не міг особисто подати таку заяву, оскільки, відповідно до ст.9 Закону України «Про імміграцію», заява про надання дозволу на імміграцію за неповнолітніх осіб подається законними представниками. Крім цього, у висновку від 13.01.2016 року зафіксовано, що сам висновок про надання дозволу на імміграцію в Україну та дозвіл на імміграцію в Україну оформлені з неправильним посиланням на норму закону. У висновку також зазначено, що відповідно до ст.13 Закону України «Про громадянство України» (в редакції1991 року), при різному громадянстві батьків, один з яких на момент народження дитини перебував у громадянстві України, дитина є громадянином України. Батько - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, документований паспортом громадянина України, проживав і був зареєстрований у м.Львові з 1987 року по 2002 рік; нформація щодо виходу з громадянства ОСОБА_2 до ГУДМС України у Львівській області не надходила. Тож, з огляду на вказане, відповідач визначив, що у гр. ОСОБА_2 були відсутні законні підстави для надання йому дозволу на імміграцію в Україну як іноземцю.

13 січня 2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області було прийнято спірне рішення №03.01/1 про скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Не погодившись з рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивач оскаржив його у судовому порядку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, суд зазначає, що статтею 19 Конституції України на органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб покладений обов'язок діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах, користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

При цьому, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію».

Так, відповідно до ст.1 вищенаведеного Закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно ст.4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Суд звертає увагу на те, що підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1)з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2)іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3)дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4)це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5)іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6)в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, згідно із законодавством України, надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україну і отримання ним посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

До того ж, у процесі розгляду справи судом з'ясовано, що на момент прийняття спірного рішення про скасування дозволу на імміграцію, у позивача існувала самостійна законна підстава для імміграції в Україну, передбачена п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», яка визначає, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається дітям і батькам громадян України.

Як уже згадувалось вище, обґрунтовуючи оскаржуване рішення відповідач, зокрема, посилається на ст.13 Закону України «Про громадянство України», в силу якої, набувши громадянство іншої держави, позивач не вийшов з громадянства України і у правових відносинах з Україною останній вважається громадянином України.

У даному випадку, суд, критично оцінюючи твердження відповідача, звертає увагу на те, що ст.13 Закону України «Про громадянство України», окрім іншого, передбачено, що при різному громадянстві батьків, один з яких на момент народження дитини перебував у громадянстві України, якщо в цей час обоє з батьків постійно проживали за межами України, громадянство дитини, яка народилась за межами України визначається за згодою батьків.

Дійсно, як стверджується дослідженими у судовому засіданні доказами (копіями), а саме: свідоцтвом про укладення шлюбу, свідоцтвом про народження позивача, трудової книжки ОСОБА_4 - батька позивача, згідно записів якої, останній у період з листопада 1988 року по 1996 рік працював на різних роботах в районі Крайньої Півночі, мати позивача, яка є громадянкою Російської Федерації та батько, який є громадянином України на момент народження ОСОБА_2 постійно проживали в Російській Федерації.

Згодом, саме коли позивачу виповнилось 11 років 01.03.2005 року, батьками було визначено ОСОБА_2 громадянство Російської Федерації, у зв'язку із чим, йому було оформлено перший паспорт громадянина Російської Федерації.

Загалом, із самого змісту позову та заяви ОСОБА_2 від 19.11.2015 року на ім'я начальника ГУ ДМС у Львівській області вбачається, що позивач в силу ст.12 Закону Російської Федерації «Про громадянство» вважає себе громадянином Російської Федерації.

Більш того, з приводу тверджень відповідача про те, що висновок про надання дозволу на імміграцію в Україну та дозвіл оформлені з неправильним посиланням на норму закону, то суд зауважує, що ні Закон України «Про імміграцію», ні будь-який інший Закон України не передбачає такої підстави для скасування дозволу на імміграцію, як виявлення органами ДМС своєї помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, а тому вважає, що дозвіл на імміграцію ОСОБА_2 було скасовано поза межами наданих повноважень й за відсутності підстав, передбачених чинним законодавством України.

Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадових осіб СГІРФО за даним фактом відповідачем суду не надано та жодним чином не спростовано.

Отже, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини у виниклих обставинах. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.

Із врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом не вирішується питання щодо розподілу судових витрат у даній справі, оскільки від повернення судових витрат, сплачених позивачем у вигляді судового збору під час подання адміністративного позову представник позивача (яка діє від імені позивача) у судовому засіданні відмовилася.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №03.01/1 від 13.01.2016 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого ОСОБА_2.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений 04 квітня 2016 року.