Справа № 825/524/16
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/524/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Костирко Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління служби безпеки України в Чернігівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 18.03.2016 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління служби безпеки України в Чернігівській області (далі - УСБ України в Чернігівській області) та просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 27 245,43 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що наказом начальника УСБ України в Чернігівській області від 05.10.2015 № 184-ОС він був звільнений з військової служби за станом здоров'я з 06.10.2015. Однак, остаточний повний розрахунок із ним відповідачем було проведено 29.01.2016, чим порушено вимоги Кодексу законів про працю.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, надав письмові заперечення та пояснив, що правовідносини, з приводу яких виник спір, пов'язані з проходженням позивачем військової служби та врегульовані нормами спеціального законодавства, зокрема, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не трудовим законодавством України.

Положення вищевказаного Закону не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Аналогічні норми щодо застосування до осіб, які проходять військову службу законодавства про працю, містяться і в п.п. «а» п. 2.18 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення від 17.08.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 16.04.2002 був зарахований на військову службу в органи Служби безпеки України, що підтверджується копією трудової книжки позивача від 04.07.1990 серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Відповідно до довідки УСБ України в Чернігівській області від 01.02.2016 № 74/11-28 ОСОБА_3 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу наказом начальника УСБ України в Чернігівській області від 05.10.2015 № 184-ос за п.п. «б» п. 61 (у відставку) та п.п. «б» п. 88-1 (за станом здоров'я - не придатний до військової служи з виключенням з військового обліку) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, з 06.10.2015 (а.с. 5).

Станом на день звільнення, заборгованість по виплаті одноразової грошової допомоги позивачу становила 38 296,06 грн., з якої утриманий військовий збір 583,19 грн.

29.01.2016 вищевказана заборгованість була перерахована на картковий рахунок ОСОБА_3 в повному обсязі (а.с. 6).

Вважаючи затримку відповідача в проведенні з ним розрахунку при звільненні незаконною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 25.03.1992 № 2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229) служба безпеки України - державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно із ст. 19 Закону № 2229 кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби.

Статтею 20 Закону № 2229 передбачено, що умови і порядок виконання своїх обов'язків співробітниками - військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством.

Відповідно до ст. 27 Закону № 2229 держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, рядового, сержантського і старшинського складу Служби безпеки України, виконання ними військового обов'язку в запасі та особливості проходження військової служби у воєнний час визначаються Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262.

Статтею 18 Закону № 2229 встановлено, що фінансування, матеріально-технічне та соціально-побутове забезпечення Служби безпеки України здійснюється Кабінетом Міністрів України у порядку, визначеному Верховною Радою України, за рахунок коштів державного бюджету України.

Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовці, осіб рядового і начальницького складу складається із посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюються в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв'язку, Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державним департаментом з питань виконання покарань, Адміністрацією Державної служби спеціального зв'язку та захист інформації.

Зокрема, наказом Служби Безпеки України від 23.01.2008 № 35/ДСК, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 01.2008 за № 71/14762, було затверджено Інструкцію про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців України.

Порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак положення цього Закону не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначений строк підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток - це визначений нормами за встановленими правилами розмір заробітної плати працівника, обчислений за певний період часу. Середній заробіток відображає регулярні виплати, зумовлені системами заробітної плати, і є типовим для даного працівника. Середній заробіток визначається з фактичної заробітної плати за минулий час.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Тобто, такий вид компенсації містить лише Кодекс законів про працю України, норми якого до даних відносин не можуть бути застосовані, оскільки законодавець дає можливість застосування правил загальної норми щодо виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку лише у випадку відсутності регулювання правовідносин спеціальною нормою.

Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Вищого адміністративного суду України від 25.09.2014 по справі № К/800/11264/13 та від 08.12.2015 по справі № К/800/37219/14.

Крім того, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Слід також зазначити, що згідно із п.п. «а» п. 2.18 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення від 17.08.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, на осіб, які проходять військову службу у Збройних Силах України, інших військових формуваннях не поширюється законодавство про працю.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що військовослужбовці, зокрема співробітники Служби Безпеки України, при проходженні ними служби отримують грошове забезпечення. Поняття «грошове забезпечення» відрізняється від поняття «заробітна плата» і не корелюється з ним.

Оскільки ОСОБА_3 проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з УСБ України в Чернігівській області, то відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому в задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 27 245,43 грн., є необґрунтованими, та в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна