Справа № 815/1006/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1006/16
УХВАЛА

04 квітня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Лопатюк Ю.А.

сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2Є

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника Генеральної прокуратури України про закриття провадження по справі,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України; прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з питань представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії злочинності та корупції на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України ОСОБА_5, старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління з питань представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії злочинності та корупції на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України ОСОБА_6, старшого слідчого відділу прокуратури Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 про визнання протиправними дій та про визнання відсутності у ГПУ повноважень.

В судовому засіданні представник відповідача (Генеральної прокуратури України) заявив клопотання про закриття провадження у даній справі посилаючись на те, що даний спір має вирішуватися в порядку, врегульованому главою 26 КПК України.

Так як, у разі вчинення слідчим процесуальних дій (бездіяльності) або прийняття відповідного рішення згідно з КПК України, останній не виконує владних управлінських функцій та не має ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Представники позивача заперечували проти задоволення даного клопотання про закриття провадження у справі, мотивуючи тим, що кожна особа має право вільно обирати прямо не заборонений законом засіб захисту своїх прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Розглянувши клопотання представника відповідача про закриття провадження у даній справі, вислухавши думку представників позивача, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представника відповідача та закриття провадження у цій справі, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.ч.1, 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У відповідності до ч.1 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на розгляд до адміністративного суду спір, який виник між конкретними субєктами відносно їх прав та обовязків, в конкретних правових відносинах, в яких один субєкт законодавчо уповноважений власно керувати поведінкою інших субєктів.

Судом встановлено, що Генеральною прокуратурою України проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001194, у якому ОСОБА_4 був підозрюваним.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування та прокурора врегульовано главою 26 КПК України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.05.2001 № 6-рп/2001 (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України), захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки діяльність цих посадових осіб має свої особливості, не належить до сфери управлінської і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному главою 31-А ЦПК України (на даний час в порядку п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те що, під владними повноваженнями треба розуміти засновані на нормах публічного права можливості субєктів публічної влади (субєктів владних повноважень) видавати юридичні акти та вчиняти дії, спрямовані на забезпечення реалізації публічного інтересу.

Субєкт владних повноважень: цє органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інші субєкти при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, які наділені сукупністю прав і обовязків державних органів, а також посадових та інших осіб, закріплених за ними у встановленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій.

Необхідною ознакою субєкта владних повноважень є здійснення цим субєктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись субєктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. У випадку, якщо субєкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює зазначених владних управлінських функцій (щодо іншого субєкта, який є учасником спору), то такий субєкт не знаходиться «при здійсненні управлінських функцій», та не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України необхідних ознак субєкта владних повноважень.

Владним повноваженням, на думку суду, притаманне таке:

здійснюються уповноваженими субєктами, представлені органами державної влади, органами місцевого самоврядування та інституціями, яким делеговано повноваження названих вище субєктів;

це веління (наказ, вимога, команда) другій стороні публічних правовідносин. Таке веління в більшості випадків має імперативний характер, тобто є обовязковим до виконання. Ця обовязковість забезпечена заходами примусу (відповідальності) в разі неналежної поведінки або дій другої сторони;

такі повноваження забезпечені законом, який є їх джерелом. Законодавчі акти окреслюють межі владних повноважень, повязують їх субєктів із правом;

мають потужне забезпечення наявність системи гарантій, які сприяють реалізації повноважень і стабільній діяльності державних органів. До цієї системи гарантій належать структурований апарат та корпус професіоналів, здатних кваліфіковано оцінювати ситуацію, здійснювати управління на високому професійному рівні.

Що ж до конкретних видів владних повноважень, групуючи останні залежно від їх характеру, змісту та способу здійснення, пропонує такі повноваження: з прийняття імперативних рішень; тих, що стосуються збирання, аналізування та використання інформації, вивчення ситуації та оцінки пропозицій; повязані з погодженнями, координацією, взаємодією, сприянням, досягненням домовленостей; що мають на меті здійснення організаційно-інструктивного впливу на відповідних субєктів (організація, інструктування, медична допомога, стимулювання, узагальнення досвіду); контрольно-оцінювального характеру.

Однак, слід звернути увагу, що владні повноваження, по перше: виникають та реалізуються виключно в межах публічно-правових відносин або, інакше кажучи, є квінтесенцією публічної влади; по-друге, вони, як похідні від феномену «влада», несуть у собі імперативні начала, тобто є обовязковими для виконання. При цьому феномен «влада» не можна зводити тільки до примусу (підкорення, імперативних вимог). Примус є лише потенційно можливим способом впливу субєкта влади на її обєкт.

Отже, з огляду на тісний звязок адміністративного права з публічною владою можемо дійти висновку: реалізація владних повноважень не завжди супроводжується застосуванням примусу (формулюванням імперативних вимог), що проявляється у сфері адміністративно-договірного регулювання суспільних відносин або у сфері надання приватним особам соціальної (матеріальної, фінансової тощо) допомоги.

Зазначене підтверджується судовою практикою (ухвала ВСУ від 16.09.2015 у справі № 21-1666а15).

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 1 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 150 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_8 проти України» (Заява №21722/11), яке набрало статусу остаточного 27.05.2013 року суд зазначає, що згідно з практикою Суду, метою терміну «встановлений законом» у статті 6 Конвенції є гарантування того, «що функціонування судової системи у демократичному суспільстві не залежить від виконавчої влади, а регулюється законом, прийнятим парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути залишена на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не матимуть певної свободи тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення від 21 червня 2011 року у справі «Фруні проти Словаччини» (Fruni v. Sloyaida), заява № 8014/07, п. 134, з подальшими посиланнями).

Далі у п.151 цього ж Рішення ЄСПЛ констатовано, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на склад колегії у кожній справі (див. ухвалу щодо прийнятності від 4 травня 2000 року у справі «Бускаріні проти Сан-Маріно» (Buscarini v. San Marino), заява № 31657/96, та «Посохов проти Росії» (Posokhov v. Russia), заява № 63486/00, п. 39, ECHR 2003- IV).

Таким чином, ЄСПЛ зазначає, щo дотримання прав особи, визначені ч. 1 ст. 6 Конвенції щодо розгляду її справи встановленим законом судом, буде забезпечено лише тоді, коли її справу буде розглядати суд, який створений як орган та за персональним складом призначений у відповідності до вимог діючого законодавства.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 р. вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу кримінального судочинства, який полягає у публічності (офіціальності), гласності (відкритості) кримінального процесу, всебічності, повноти й об'єктивності дослідження обставин, а також змагальності і рівноправності сторін у кримінальному процесі. Положення цих принципів випливають із ст. 10 Загальної декларації прав людини, ст. 6 Європейської конвенції про права людини, ст. 14 Пакту про громадянські і політичні права і є одночасно метою кримінального процесу. Суд який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Тотожна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 2 грудня 2014 року у справі № 21-530а14.

Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що заборону на оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування (ч.2 ст.303 КПК) слід тлумачити у світлі ч. 4 ст. 21 КПК (згідно якої здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо в його ході порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України) та ст.13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

Такі скарги слід подавати до слідчого судді місцевого суду, у межах юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, протягом 10 днів з часу прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання представника відповідача та необхідність закриття провадження в адміністративній справі у зв'язку з тим, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому, у відповідності до вимог ч.2 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України слід роз'яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції кримінального судочинства.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, п.1 ч. 1 ст. 157, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Генеральної прокуратури України про закриття провадження справі задовольнити.

Провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України; прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з питань представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії злочинності та корупції на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України ОСОБА_5; старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління з питань представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії злочинності та корупції на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України ОСОБА_6; старшого слідчого відділу прокуратури Автономної Республіки Крим ОСОБА_7, про визнання протиправними дій та про визнання відсутності у ГПУ повноважень закрити.

Розяснити позивачеві, що розгляд даної справи повинен проводитись в порядку кримінального судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня отримання ухвали апеляційної скарги.

Суддя Потоцька Н.В.

.