Справа № 608/1186/14-а
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" березня 2016 р. м. Київ К/800/375/15

К/800/67451/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2, Управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області на постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 липня 2014 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області про перерахунок пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2014 року ОСОБА_2 (надалі - також позивач) звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області (надалі - відповідач, Управління) про визнання неправомірними дій та зобов'язання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має право на пенсію за віком, але при зверненні її представника до Управління з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії відповідач відмовив в задоволенні такого звернення.

Постановою Чортківського районного суду Тернопільської області позовні вимоги задоволено. Визнано дії Управління неправомірними та зобов'язано Управління поновити виплату раніше призначеної пенсії позивачу з 7 жовтня 2009 року з урахуванням усіх перерахунків та індексацій відповідно до статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2014 року рішення першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління щодо відмови у поновленні ОСОБА_2 нарахування та виплати раніше призначеної їй пенсії за віком. Зобов'язано відповідача поновити нарахування та виплату позивачу раніше призначеної пенсії за віком з 20 березня 2014 року.

В задоволенні решти позовних вимог -відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просив постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2014 року скасувати, залишивши в силі рішення першої інстанції.

Відповідач, не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, також звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій просив судові рішення скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленому пунктом 2 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України у зв'язку з неприбуттям належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною другою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а касаційна скарга Управління - частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є громадянка України.

В 1996 році позивач виїхав на постійне проживання в Сполучені Штати Америки, і з того часу виплата йому пенсії була припинена.

20 березня 2014 року представник позивача звернувся до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутність відповідної міждержавної угоди між Україною та Сполученими Штатами Америки.

Не погоджуючись із відмовою Управління, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновку, що з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», а тому відповідач безпідставно відмовив у поновленні виплати пенсії позивачу.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 липня 2014 року, зазначив, що поновлення призначеної пенсії позивачу підлягає не з дати ухвалення рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 1-32/2009, а з дати звернення до Управління про поновлення раніше призначеної пенсії.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України із висновком суду апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною третьою статті 25 Конституції України передбачено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

У свою чергу, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 6 жовтня 2015 року справа № 21-2419а15, з дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 р. № 25-рп/2009 управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 р. № 25-рп/2009 орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Виходячи з приписів статті 226 КАС України, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване помилково.

Керуючись статтями 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2014 року скасувати.

Постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 липня 2014 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Цуркан М.І.