Справа № 802/190/16-а
Суддя: Вергелес Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 березня 2016 р. Справа № 802/190/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вергелеса Андрія Валерійовича,

за участю:

секретаря судового засідання: Демченка Андрія Михайловича

позивача: Зубіка С.А.

представників позивача: Зубіка А.В., Чуприни О.М.

представника відповідача: Савоткіна Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: військової частини НОМЕР_1

про: визнання дій протиправними, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 43 від 02.03.2015 р. про продовження дії контракту позивача про проходження військової служби, винесений з порушенням законодавства України та порушує права позивача. В зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду, в якому просить: 1) визнати дії тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 щодо видачі наказу №43 від 02.03.2015р. про продовження позивачу строку військової служби за контрактом з 02 березня 2015 року на невизначений термін протиправними; 2) скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 №43 від 02.03.2015р. про продовження позивачу строку військової служби за контрактом з 02 березня 2015 року на невизначений термін; 3) зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 вирішити питання про звільнення позивача з військової служби за закінченням дії контракту від 01 березня 2012 року.

Позивач та його представники в судовому засіданні надали пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви та просили задовольнити позовні вимоги. Також в судовому засіданні представник позивача заяви про уточнення позовних вимог (№ 5618 від 24.03.2016 р. та № 5899 від 28.03.2016 р.) просила не розглядати.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 01.03.2012 р. між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 було укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності 01.03.2012 року. Зазначений контракт укладено на три роки - з 01 березня 2012 року по 01 березня 2015 року.

01.03.2012 р. командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 видано наказ № 43, на підставі якого старшого солдата ОСОБА_1 , водія автомобільного взводу роти охорони і обслуговування органів військової контррозвідки батальйону забезпечення прийнято на військову службу за контрактом.

02.03.2015р. ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 видано наказ №43, на підставі якого старшому солдату за контрактом ОСОБА_1 , водію автомобільного взводу роти охорони і обслуговування органів військової контррозвідки батальйону забезпечення продовжено термін проходження військової служби за контрактом з 02.03.2015р. на період мобілізації у Збройних Силах України відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у збройних Силах України та Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 "Про введення часткової мобілізації.

28.01.2016 р. позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 про розірвання контракту у зв`язку із закінченням дії контракту на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП та п. 4 Контракту (а.с. 19).

За результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 відповідачем йому направлено лист, де зазначено, що Указом Президента України від 17.03.2014р. №303-214 на території України оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з цим та відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» з моменту оголошення воєнного стану або прийняття про мобілізацію настає особливий період. Так з 17.03.2014р. та по теперішній час в країні діє особливий період.

Відповідно до підпунктів а), б), в), г), г), д), е), є), ж), з) пункту 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» під час дії особливого періоду військовослужбовці не звільняються у зв`язку із закінченням строку контракту та відповідно до підпункту 2 пункту 252 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці ЗСУ звільненню не підлягають та продовжують проходження військової служби понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.

У зв`язку з зазначеним рапорт ОСОБА_1 відповідачем залишено без реалізації.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Згідно ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній на момент закінчення строку дії контракту та на момент винесення оскаржуваного наказу), у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Частиною 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) під час проведення мобілізації:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 16 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

- виховання матір`ю (батьком) військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

- утримання матір`ю (батьком) військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;

- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

- наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

2) під час воєнного стану:

а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

3) після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Як вбачається з позовної заяви, позивач при обґрунтуванні позовних вимог посилається на п. "а" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в яких зазначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема у зв`язку із закінченням строку контракту.

Однак, суд зазначає, що на момент винесення оскаржуваного наказу діяла норма, що викладена в ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Так, Указом в.о. Президента України "Про часткову мобілізацію" № 303/2014 від 17.03.2014 року, затв. Законом України від 17.03.2014 року № 1126-VII, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, оголошено та розпочато часткову мобілізацію.

Згідно листа Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01.10.2015 року "Щодо особливого періоду", у відповідності до ст. 1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період, який діє і на даний час.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Відповідно до статті 1 абзацу 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року за № 15/2015 "Про часткову мобілізацію", який затверджений відповідним Законом України від 15 березня 2014 року за № 113-VIII, постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Цим же Указом постановлено провести у період з 18 березня по 1 травня 2015 року звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію".

Тобто відповідно до цього Указу демобілізації підлягають лише військовослужбовці, які були саме призвані на військову службу і саме під час мобілізації, і саме на особливий період.

Як вбачається з матеріалів справи, контракт про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України було укладено 01 березня 2012 року, тобто до настання особливого періоду. Відповідно до укладеного контракту позивач не вважається призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію".

Таким чином Указ Президента України від 14 січня 2015 року за № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" щодо демобілізації не поширює свою дію на правовідносини, що склалися з позивачем.

Отже, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання. В даному випадку контракт позивача діяв під час настання особливого періоду, початок настання якого пов`язується із оголошенням Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року № 303/2014.

Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги статті 23 частини 9 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", тобто дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

При цьому, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, визначених у статті 26 частини 8 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Між тим, позивач до жодної із категорій осіб, визначених наведеною нормою Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" , не відноситься.

Таким чином, наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 № 43 від 02.03.2015р. про продовження ОСОБА_1 строку військової служби за контрактом з 2 березня 2015 року на невизначений термін прийнято відповідачем у відповідності до норм законодавства, що діяло на момент його прийняття, тобто у відповідності до ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". В даний час, підставою для продовження дії контракту є п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Крім того, згідно ст. 251, п. 2 ст. 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, прийнятим на виконання Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період. У разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці-жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням). Військовозобов`язані, призвані на збори, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження відповідних органів військового управління згідно з їх повноваженнями. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених зі списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку, в запас у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено таке покарання, у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади.

Таким чином, зазначене Положення пов`язує продовження перебування військовослужбовців на військовій службі також саме з моментом оголошення мобілізації, а не з періодом її дії чи проведення.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 є необґрунтованою, а відтак у її задоволенні слід відмовити.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Згідно положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України підстав для стягнення судових витрати не вбачається.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вергелес Андрій Валерійович