Справа № 815/6833/15
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6833/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

при секретарі: Піньковській О.С.

сторін:

позивач: ОСОБА_1

ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

відповідачі: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №1271 о/с від 04.11.2015р., поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення грошового утримання за час вимушеного прогулу,-

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 30 березня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1271 о/с від 04.11.2015 р. в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1, старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області з 06.11.2015 р. у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів);

поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р.;

зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області розглянути рапорт, поданий 03.11.2015 р. ОСОБА_1 про звільнення за пунктом 64 «з» у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із виявленням бажання проходити службу в національній поліції;

зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади відповідно до пункту 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області та видати відповідний наказ з цього приводу;

вважати вимушеним, у зв'язку з виданням наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1271 о/с від 04.11.2015р., прогул ОСОБА_1 та зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області виплатити відповідне грошове утримання з моменту підписання вищевказаного наказу до моменту винесення відповідного судового рішення;

допустити негайне виконання рішення суду в частині позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що її звільнено за відсутності правових підстав і з порушенням вимог законодавства, за відсутності пропозицій щодо подальшого працевлаштування при наявності бажання працювати в Національній поліції, а також наявності рівнозначних штатних одиниць у структурі Нацполіції. Позивач вважає, що наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1271 о/с від 04.11.2015р. є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді із виплатою грошового утримання за час вимушеного прогулу, в зв'язку з чим для захисту своїх прав звернулася до суду з даним позовом.

Від Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області надійшли заперечення на уточнений адміністративний позов, в яких відповідач серед іншого зазначив, що на законодавчому рівні чітко передбачено процедуру звільнення співробітників, які проходили службу в органах внутрішніх справ та завчасно попереджено про їх наступне звільнення через скорочення штатів у разі, якщо вони не будуть прийняті на службу до поліції впродовж трьох місяців з моменту опублікування Закону України "Про Національну поліцію". При цьому зазначається, що ОСОБА_1 не було прийнято на службу до поліції та на момент прийняття наказу було відсутнє будь-яке погодження (пропозиція тощо) щодо прийняття позивача на службу до поліції. Відтак, на думку відповідача, позивача звільнено з займаної посади із дотриманням вимог законодавства. Крім того, наголошується, що твердження позивача про подання рапорту з відповідним змістом є вигаданими, оскільки останній не було подано, в зв'язку з чим Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області було позбавлене можливості його розглянути. Наголошуючи на тому, що за приписами п.10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів, представник відповідача стверджує, що в Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області немає будь-якого обов'язку розглядати можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється. Також відповідачем заперечується той факт, що позивачем висловлювалось бажання проходити службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, оскільки жодних заяв позивача з цього приводу не надходило (а.с. 120-125).

Від Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшли письмові заперечення, згідно яких відповідач зазначив, що позивача звільнено з огляду на набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію" у зв'язку зі скороченням штатів із-за ліквідації органу державної влади. Відповідачем зазначається, що повноваження Головного управління Національної поліції в Одеській області стосовно прийому на службу є дискреційними повноваженнями і реалізуються останнім на власний розсуд за наявності такої необхідності, з урахуванням потреби у персоналі. При цьому, відповідачем наголошується, що Головне управління Національної поліції в Одеській області не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, відтак вимоги щодо призначення позивача на рівнозначну посаду в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, в порушення існуючої процедури, регламентованої Законом України «Про Національну поліцію», є необгрунтованими (а.с. 29-32).

Відповідачі явку представників до судового засідання не забезпечили, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином та завчасно.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1271 о/с від 04.11.2015 р. звільнено підполковника міліції ОСОБА_1, старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління ГУМВС України в Одеській області 06.11.2015 р. у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). При цьому відповідач посилається на п. 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 7).

Позивач не погоджується із звільненням, вважає його протиправним, в зв'язку з чим звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.15 ч.1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Спірні відносини регулюються Законом України "Про Національну поліцію", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991р. (далі - Положення № 114).

При цьому Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року №21-8а15 зазначено, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється. Відповідно до ст.3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про міліцію" № 565-ХІІ від 20.12.1990 р.

Статтею 18 Закону України "Про міліцію" передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим суд враховує, що на час розгляду цієї адміністративної справи Закон України "Про міліцію" втратив чинність та набрав законної сили Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIІI від 02.07.2015р.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1271 о/с від 04.11.2015 р. в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1, старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06.11.2015 р. у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) та поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до п. 11 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №885 від 28.10.2015 р. чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, вищезаначені норми Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про національну поліцію" та Положення № 114, на які йдеться посилання в оскаржуваному наказі містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яка звільняється.

Водночас, судом встановлено, що відповідачем - Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не обґрунтувано відсутності можливості подальшого використання позивача на службі, не враховано відсутності відмови позивача від проходження служби в поліції та не перевірено можливість реалізації його права на прийняття на службу до поліції, а саме до Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Відповідно до п.9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Враховуючи, що перше опублікування відбулось 06.08.2015 р., п.9 набрав чинності з 07.08.2015 р.

Таким чином, з моменту опублікування Закону України "Про національну поліцію" (з 06.08.2015 р.) та до прийняття оскаржуваного наказу (04.11.2015р.) про звільнення позивача за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) останньому не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, взагалі не було перевірено можливості його подальшого використання на службі та відповідності вимогам поліцейського, в порушення вимог п.9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, та не вирішено питання про можливість реалізації його права позивача на прийняття на службу до поліції, зокрема до Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Вимоги до кандидатів на службу в поліції пердбачені ст. 49 Закону України «Про національну поліцію», відповідно до якої на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоров'я на службу в поліції не можуть бути прийняті особи у випадках, визначених частиною другою статті 61 цього Закону, а також особи які: 1) відмовляються від взяття на себе зобов'язань дотримуватися обмежень та/або від складання Присяги поліцейського, визначених законом; 2) особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до ст.50 зазначеного Закону громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, з метою визначення стану їхнього здоров'я зобов'язані пройти медичні обстеження, а також перевірку рівня фізичної підготовки, психофізіологічне обстеження, обстеження на предмет виявлення алкогольної, наркотичної та токсичної залежності в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України. Громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі. Відповідно до порядку, встановленого законом, щодо осіб, які претендують на службу в поліції, проводиться спеціальна перевірка, порядок проведення якої визначається законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 61 Закону України "Про національну поліцію" визначено обмеження, пов'язані зі службою в поліції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 18.01.2002р. проходила службу в органах внутрішніх справ, вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 17 років 03 місяці 18 днів, у пільговому обчисленні - 17 років 09 місяців 07 днів.

Отже, позивач має достатній досвід у роботі, знання, відповідну кваліфікацію, бажання працювати в поліції та відповідає вимогам поліцейського, що передбачені діючим законодавством України. Разом з тим, на момент прийняття 04.11.2015 р. оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача за пунктом 64 "г" (через скорочення штату) з 06.11.2015 р., Головного Управління Національної поліції в Одеській області, в якому позивач висловив бажання проходити службу, ще не було утворено, що зумовило порушення права позивача на подання заяви особисто до такого органу поліції з висловлення бажанням проходити службу саме у такому органі поліції та взагалі розгляду його кандидатури на посаду в поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація Головного Управління Національної поліції в Одеській області проведена 07.11.2015 р., номер запису: 0056462, тобто на наступний день після звільнення позивача (а.с.45-46).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №730 від 16.09.2015 р. «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1 та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2. Таким чином, постановлено ліквідувати Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та утворити Головне Управління Національної поліції в Одеській області.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (ідентифікаційний код юридичної особи 08592268) з 10.11.2015 р. перебуває у стані припинення (а.с. 47-48). Однак, на час розгляду даної справи запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не внесено.

Відповідно до ч.4 ст.13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи міністерства припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Відповідно до ч.4 ст.91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач в порядку п. 24 Положення №114 підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з дати звільнення, тобто з 06.11.2015р.

Під час розгляду цієї адміністративної справи судом враховано правову позицію Верховного Суду України, висловлену у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з якою при розгляді спорів про звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно із правовим висновком, зазначеним у постанові Верховного Суду України від 10.03.2015 р. по справі № 21-52а15, виходячи з нормативного тлумачення п.1 ч.1 ст.40, ч.ч.1, 3 ст. 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Разом з тим, приписами пп. 9, 10, 11 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п.9 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України "Про Національну поліцію".

Враховуючи, що Закон України «Про Національну поліцію» опубліковано в газеті "Голос України" 06.08.2015р., відповідно тримісячний термін з дня опублікування закінчується 06.11.2015р. Окрім того, суд враховує, що наказ про звільнення позивача прийнято 04.11.2015 р., разом з тим відповідачем - Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не було надано можливість позивачу реалізувати своє право щодо призначення за його згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відтак, наказ про звільнення позивача було прийнято передчасно.

Що стосується твердження відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про відсутність обов'язку працевлаштовувати працівників міліції, посади яких були скорочені, в органах Національної поліції, оскільки відбулась ліквідація територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» № 3166-VI від 17.03.2011 р.

Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (ч. 3 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади (ч. 4 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»). Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України (ч.7 ст. 5 Закону Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Частинами 8, 9 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1074 від 20.10.2011 р. відповідно до ч. 9 ст.5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" затверджено Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074), який визначає механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

За приписами пп. 4-6 Порядку № 1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Порядку № 1074, порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права. Відтак, у разі ліквідації органу виконавчої влади, держава відповідним актом Кабінету Міністрів України передає його завдання та функції новоствореному центральному органу виконавчої влади, забезпечуючи у такий спосіб безперервне виконання функцій держави. Отже, територіальні органи міністерств не можуть діяти інакше, ніж це передбачено актами Президента України чи Кабінету Міністрів України, виданими для забезпечення виконання відповідними міністерствами своїх функцій.

З урахуванням наведеного, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Закон України «Про Національну поліцію» передбачає, у разі виявлення працівником бажання проходити службу в поліції та за умови відповідності його кандидатури вимогам до поліцейських, впродовж трьох місяців із дня опублікування цього Закону, обов'язок керівника запропонування посаду у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, що можуть бути рівнозначною, вищою або нижчою щодо посади, яку ця особа обіймала під час проходження служби в міліції.

Отже, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яку звільняють за скороченням штату, як це передбачено п. 64 «г» Положення 114.

За таких обставин суд критично ставиться до позиції представника відповідачів, викладеної у письмових запереченнях, з приводу відсутності обов'язку сприяти реалізації права позивача щодо проходження ним подальшої служби в органах поліції.

Крім того, в цьому контексті варто звернути уваги на лист Вищого адміністративного суду України №753/11/13-10 від 26 травня 2010 року "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби", відповідно до якого звільнення з підстав, визначених підпунктами 1, 2 і 6 статті 40 Кодексу законів про працю України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи справи про звільнення публічного службовця з посади у зв'язку з ліквідацією публічної установи, суди повинні, по-перше, перевірити наявність чи відсутність факту ліквідації юридичної особи публічного права згідно з Конституцією України та чинним законодавством, по-друге, встановити, чи вжито адміністрацією публічного органу всіх зусиль для переміщення або переведення публічного службовця, чи іншого його працевлаштування, як це прямо передбачено частиною другою статті 40 КЗпП України.

Суд зазначає, що в розглядуваному випадку на місці ліквідованого ГУ МВС України в Одеській області та його структурних підрозділів було утворено ГУ Національної поліції в Одеській області з відповідними структурними підрозділами, на які законом покладені тотожні функції, що полягають у забезпеченні охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Таким чином, суд приходить до переконання, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року № 2а-237а11, від 28 жовтня 2014 року №21-484а14.

Що стосується факту подання позивачем заяви про бажання працювати в поліції, суд зазначає, що доводи відповідачів про те, що вказана заява ними не отримана, не свідчить про відсутність такого бажання, оскільки за приписами Закону України «Про Національну поліцію» передбачається саме наявність бажання працівника проходити службу в поліції.

Представником відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області надано до суду лист № 9/799 від 04.03.2016р. за підписом члена Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області В.І. Марчук, в якому зазначено, що згідно обліків канцелярії управління кадрового забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області ОСОБА_1 з рапортом щодо звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом на службу до поліції не зверталась (а.с. 130).

Водночас, суд зазначає, що позивачем на підтвердження факту подання відповідачу рапорту про звільнення з висловлюванням бажання проходити службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області надано нотаріально посвідчені заяви: начальника відділу СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4, начальника СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_5 (а.с. 128-129).

Так, із заяви начальника відділу СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4 вбачається, що у зв'язку з втратою чинності Закону України «Про міліцію» та набуттям чинності Закону України «Про Національну поліцію» всіма слідчими відділу розслідування злочинів в сфері господарської діяльності СУ ГУМВС України в Одеській області (в тому числі ОСОБА_1) було подано рапорти щодо їх звільнення на підставі п. 64 «з» Положення № 114 у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу «службу» в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади «установи, організації», рапорти датовано 03.11.2015 р. Вказані рапорти були узгоджені ОСОБА_4 як начальником відділу та заступником начальника СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6, після чого передані для погодження начальнику СУ ГУМВС України в Одеській області Дикому С.М. Жоден з вказаних рапортів із візою про недоречність звільнення за п. 64 «з» Положення № 114 до ОСОБА_4 як начальника відділу не повертався. При цьому також зазначається, що 06.11.2015 р. усі слідчі відділу розслідування злочинів в сфері господарської діяльності СУ ГУМВС України в Одеській області (в тому числі ОСОБА_1) надали заяви щодо прийняття їх на службу до Головного Управління Національної поліції в Одеській області (з урахуванням раніше поданого рапорту). Вказані заяви були узгоджені ОСОБА_4 та за вищевикладеним порядком візування документів передані для узгодження начальникові СУ ГУМВС України в Одеській області Дикому С.М. Заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 як начальника відділу з резолюцією про неузгодження не поверталася (а.с. 128).

Начальником СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_5 зазначено, що рапорт, наданий в тому числі ОСОБА_1, який попередньо погоджено начальником відділу розслідувань злочинів у сфері господарської діяльності управління ОСОБА_4 та заступником начальника управління ОСОБА_6, був наданий ОСОБА_5 як начальнику управління для прийняття рішення. За результатами розгляду наданих рапортів рапорт ОСОБА_1 було погоджено ОСОБА_5 та в подальшому разом з іншими погодженими рапортами передано до відділу кадрового забезпечення ГУМВС України в Одеській області для підготовки та видання відповідного наказу. При цьому зазначається, що жоден, з вказаних рапортів, в тому числі і рапорт старшого слідчого ОСОБА_1 з резолюцією про недоречності звільнення за пунктом «з» (або іншою відомою) до ОСОБА_5 не повертався. Крім того, вказується, що відповідно до процедури, з урахуванням раніше поданого узгодженого рапорту, за виявленим бажанням, слідчими управління, в тому числі ОСОБА_1, надано заяви щодо прийняття їх на службу до Головного управління Національної поліції в Одеській області. Після розгляду наданих підлеглим працівниками управління заяв, в тому числі заяви старшого слідчого ОСОБА_1, її заява була погоджена ОСОБА_5 та в подальшому разом з іншими погодженими заявами передана до відділу кадрового забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області для підготовки та видання відповідного наказу. Також ОСОБА_5 вказано, що про місцезнаходження на теперішній час вказаних документів останньому невідомо (а.с. 129).

В судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_6 повідомив, що рапорти, в тому числі ОСОБА_1, були погоджені ним як заступником начальника СУ ГУМВС України в Одеській області.

Таким чином, показаннями свідка ОСОБА_6 та письмовими заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що не були спростовані жодними доказами, та поясненнями самого позивача підтверджується, що позивач писав заяву про бажання проходити службу в Національній поліції та рапорт на звільнення у зв'язку з переведенням до іншого органу, які разом з іншими заявами та рапортами особового складу було передано відділу кадрового забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області для підготовки та видання відповідного наказу.

Приймаючи до уваги встановлені під час судового розгляду обставини, виходячи з системного аналізу законодавства, суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області розглянути рапорт, поданий 03.11.2015 р. ОСОБА_1 про звільнення за пунктом 64 «з» у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із виявленням бажання проходити службу в національній поліції не підлягають задоволенню.

Водночас, під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що відповідачем - Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не було вжито всіх необхідних заходів до переведення позивача за його згодою на іншу роботу.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

За приписами ст.ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що Головним управлінням міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не виконано у повному обсязі покладених на нього прав та обов'язків, передбачених чинним законодавством України при звільнені позивача, відтак позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1271 о/с від 04.11.2015 р. в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1, старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06.11.2015 р. у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) та поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач ГУМВС України в Одеській області з 10.11.2015р. перебуває у стані припинення.

Суд бере до уваги, що ГУМВС України в Одеській області з 10.11.2015р., хоча й перебуває у стані припинення, проте станом на час розгляду справи запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи ГУМВС України в Одеській області не внесено. Крім цього, суд враховує те, що саме на ГУМВС України в Одеській області покладено обов'язок працевлаштувати позивача.

Отже, на підставі зазначеного, суд вважає за необхідне, з метою повного поновлення прав особи, яка звернулась за судовим захистом, на підставі ч.2 ч.3 ст.162 КАС України, поновити позивача на посаді старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області виплатити відповідне грошове утримання з моменту підписання вищевказаного наказу до моменту винесення відповідного судового рішення, суд зазначає наступне.

Згідно із правовим висновком, зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року по справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Крім того, відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі - Порядок № 100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки № 90 від 28.01.2016 р. заробіток за попередні перед останніми два календарні місяці: вересень та жовтень 2015 року склав відповідно 16118,40 грн., відтак середньоденна заробітна плата позивача (ідентифікаційний код НОМЕР_1) складає 374,84 грн. (а.с. 74).

Відповідно до п.24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача грошового утримання за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015р. по 30.03.2016 р. у розмірі 37109,16 грн.

Суд вважає, що рішення в частині виплати грошового утримання за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання, так як відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання Головного управління Національної поліції в Одеській області розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади відповідно до п. 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області та видати відповідний наказ з цього приводу, суд дійшов висновку, що у задоволені таких позовних вимог позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Суд зазначає, що призначення на посаду поліцейського здійснюється лише після перевірки комісією відповідно до п. 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (відповідності кандидатури вимогам Закону України «Про Національну поліцію»). Таким чином, саме перевірка відповідності кандидатури вимогам Закону України «Про Національну поліцію» для зайняття посади поліцейського є дискреційним правом комісії.

Дискреційні повноваження - сукупність прав і обов'язків, що дають можливість діяти на власний розсуд у межах закону. Дискреційні повноваження є елементом компетенції, і їх використання повинно відбуватися лише у рамках закону, що відповідає принципу законності та зміцнює законність. Власний, вільний розсуд - це повноваження, надані особі, яка наділена владою, вибирати між двома або більше альтернативами, коли кожна альтернатива законна. Отже, це вибір лише із законних альтернатив.

Окрім того, скасовуючи наказ в частині звільнення позивача, суд враховує, що відповідно до п. 19 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 69, 70, 71, 94, 122, 158-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №1271 о/с від 04.11.2015р., поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення грошового утримання за час вимушеного прогулу, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1271 о/с від 04.11.2015р. в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1, старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області з 06.11.2015р. у Запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015р.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015р. по 30.03.2016 р. у розмірі 37109,16 грн. (тридцять сім тисяч сто дев'ять гривень 16 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ на посаді старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та стягнення грошового утримання за один місяць.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 04.04.2016р.

Суддя: Г.П. Самойлюк