Справа № 21-115а11
Суддя: Терлецький О.О.
Дата ухвалення: 2011-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2011 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючогоТерлецького О.О.,

суддів:Балюка М.І., Барбари В.П., Берднік І.С., Вус С.М., Глоса Л.Ф., Гошовської Т.В., Гриціва М.І., Гуля В.С., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Кліменко М.Р., Ковтюк Є.І., Короткевича М.Є., Коротких О.А., Косарєва В.І., Кривенди О.В., Кривенка В.В., Кузьменко О.Т.,

Лященко Н.П., Маринченка В.Л., Онопенка В.В.,

Охрімчук Л.І., Панталієнка П.В., Патрюка М.В.,

Пивовара В.Ф., Потильчака О.І., Пошви Б.М., Редьки А.І., Сеніна Ю.Л., Скотаря А.М., Таран Т.С., Тітова Ю.Г., Шицького І.Б., Яреми А.Г., −

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне об'єднання «ІНМО» (далі - Товариство) до державної податкової інспекції у м. Феодосії Автономної Республіки Крим (далі - ДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень, за заявою Феодосійської міжрайонної державної податкової інспекції Автономної Республіки Крим (до зміни найменування - державна податкова інспекція у м. Феодосії Автономної Республіки Крим; далі - МДПІ),

в с т а н о в и в:

У липні 2005 року Товариство звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати недійсними податкові повідомлення-рішення МДПІ (правонаступником якої під час розгляду справи стала ДПІ) від 16 березня 2005 року № 000942/1713/23-1/1/0, № 000941/1713/23-1/2/0, № 000940/1713/23-1/3/0, № 000713/1713/23-1/4/0, № 00712/1713/23-1/5/0, № 000711/1713/23-1/6/0, № 000083/1713/23-1/7/0, якими Товариству донараховано податки та штрафні санкції.

МДПІ позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що Товариство допустило порушення норм податкового законодавства, і просила у задоволенні позову відмовити.

Товариство, вважаючи дії відповідача незаконними, просило визнати недійсними прийняті МДПІ податкові повідомлення-рішення.

Господарський суд Автономної Республіки Крим постановою від 16 жовтня 2006 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 30 березня 2007 року, позов задовольнив. Скасував податкові повідомлення рішення МДПІ від 16 березня 2005 року: № 000942/1713/23-1/1/0 про донарахування фінансових санкцій за нецільове використання отриманих у банку готівкових грошей у сумі 105 425 грн 57 коп.; № 000941/1713/23-1/2/0 про донарахування податку на прибуток у сумі 9 025 грн та фінансових санкцій в сумі 1 382 грн 50 коп.; № 000940/1713/23-1/3/0 про донарахування податку на додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 5 029 грн та фінансових санкцій у сумі 2 514 грн 50 коп.; № 000713/1713/23-1/4/0 про донарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ПДВ у сумі 71 грн; № 000712/1713/23-1/5/0 про донарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ПДВ у сумі 186 грн 96 коп.; № 000711/1713/23-1/6/0 про донарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ПДВ у сумі 4 013 грн 53 коп.; № 000083/1713/23-1/7/0 про виявлення суми завищення бюджетного відшкодування в розмірі 1 944 грн.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 31 січня 2011 року зазначені судові рішення залишив без змін.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), МДПІ просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України та направити справу на новий розгляд до цього суду.

Вищий адміністративний суд України, допускаючи цю справу до провадження Верховного Суду України, виходив із того, що заявник додав копії судових рішень (ухвали Вищого адміністративного суду України від 29 січня 2008 року та 31 січня 2011 року), в яких, на його думку, суд касаційної інстанції неоднаково застосовував статтю 1 Указу Президента України № 436/95 від 12 червня 1995 року «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» (далі - Указ) та пункт 2.13 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 72 від 19 лютого 2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 березня 2001 року за № 237/5428; далі - Положення).

Заява про перегляд оскаржуваної ухвали Вищого адміністративного суду України не підлягає задоволенню з таких підстав.

У заяві МДПІ посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 1 Указу та пункту 2.13 Положення стосовно податкового повідомлення-рішення від 16 березня 2005 року № 000942/1713/23-1/1/0 про застосування штрафних санкцій у сумі 105 425 грн 57 коп., що було прийняте на підставі акта перевірки від 14 березня 2005 року, яким встановлено порушення Товариством пункту 2.13 Положення протягом листопада-грудня 2003 року та червня-листопада 2004 року.

У справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції, виходив із того, що перевірка була проведена МДПІ у період з 17 лютого 2005 року до 10 березня 2005 року. Положення, на порушення якого вказує заявник при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення, втратило чинність до закінчення перевірки на підставі постанови Правління Національного банку України № 637 від 15 грудня 2004 року (зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320; далі - постанова № 637). При цьому чинне Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою № 637, не містить жодної норми із застереженням щодо проведення цільового використання підприємством грошових коштів, отриманих з банківського рахунку за грошовим чеком, тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування штрафних санкцій у сумі 105 425 грн 57 коп., оскільки на день завершення перевірки чинним законодавством не було передбачено відповідальності за нецільове використання підприємством коштів, отриманих із банківського рахунку за грошовим чеком.

У судовому рішенні, на яке позивач посилається як на підставу для допуску справи до провадження Верховного Суду України, вказується, що податковим органом перевірка проводилась за період з 11 березня 2002 року до 30 вересня 2004 року, про що складено акт від 25 лютого 2005 року. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку стосовно порушення платником податків пункту 2.13 Положення та застосування до нього податковим органом штрафних санкцій, оскільки таке порушення було вчинене в період дії Положення.

На думку Верховного Суду України, висновок Вищого адміністративного суду України, у справі, що розглядається, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Стаття 1 Указу передбачає застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу до юридичних осіб усіх форм власності у разі порушення ними норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, та визначає розмір фінансових санкцій у разі порушення цих норм. Такі норми містились у Положенні, відповідно до якого було визначено суму податкового зобов'язання.

Суд касаційної інстанції при постановленні ухвали виходив із того, що на день завершення перевірки чинним законодавством не було передбачено відповідальності за нецільове використання підприємством коштів отриманих із банківського рахунку за грошовим чеком, оскільки постановою № 637 було скасовано Положення, яке передбачало відповідальність за це порушення.

Такий висновок суду касаційної інстанції узгоджується із положенням частини першої статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи, що при вирішенні справи касаційний суд правильно застосував норми матеріального права, у задоволенні заяви МДПІ слід відмовити.

Керуючись статями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви Феодосійської міжрайонної державної податкової інспекції Автономної Республіки Крим відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.О. Терлецький
Судді: М.І. Балюк В.П. Барбара
І.С. БерднікС.М. Вус
Л.Ф. ГлосТ.В. Гошовська
М.І. ГрицівВ.С. Гуль
В.І. ГуменюкА.А. Ємець
Т.Є. ЖайворонокГ.В. Канигіна
М.Р. КліменкоЄ.І. Ковтюк
М.Є. КороткевичО.А. Коротких
В.І. КосарєвО.В. Кривенда
В.В. КривенкоО.Т. Кузьменко
Н.П. ЛященкоВ.Л. Маринченко
В.В. ОнопенкоЛ.І. Охрімчук
П.В. ПанталієнкоМ.В. Патрюк
В.Ф. ПивоварО.І. Потильчак
Б.М. ПошваА.І. Редька
Ю.Л. СенінА.М. Скотарь
Т.С. ТаранЮ.Г. Тітов
І.Б. ШицькийА.Г. Ярема