Справа № 807/1356/15
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 рокум. Ужгород№ 807/1356/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті C. І.

при секретарі судового засідання Шмідзен І.Ю.

за участю представників

позивач: ОСОБА_1

відповідача: Сотнікова М.В. (довіреність від 23.07.2015 року № 01.1/525-к)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту економічного розвитку і торгівлі Закарпатської обласної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на займаній на час звільнення посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виплат при звільнені, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 29 березня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови. Постанова в повному обсязі складена 05 квітня 2016 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту економічного розвитку і торгівлі Закарпатської ОДА (далі - відповідач, Департамент), яким просить: 1) поновити його на посаді начальника відділу розвитку соціальної сфери управління розвитку торгівлі та об'єктів соціальної сфери Департаменту; 2) стягнути з Департаменту на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; 3) стягнути з Департаменту в його користь середній заробіток за весь час затримки виплат при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 1029,46 грн.; 4) зобов'язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн.

02.03.2016 р. позивачем подана заява про зміну (уточнення) позовних вимог, згідно якої просить: 1) скасувати наказ Департаменту від 11.06.2015 р. № 57-к "Про звільнення ОСОБА_1." та поновити його на посаді начальника відділу розвитку соціальної сфери управління розвитку торгівлі та об'єктів соціальної сфери Департаменту; 2) зобов'язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн.; 3) стягнути з Департаменту на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; 4) стягнути з Департаменту середній заробіток за весь час затримки виплат при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 1029,46 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 11.06.2015 р. наказом № 57-к позивача було звільнено з посади начальника відділу розвитку соціальної сфери управління розвитку торгівлі та об'єктів соціальної сфери департаменту економічного розвитку і торгівлі облдержадміністрації. Відповідачем при звільненні було порушено порядок звільнення позивача з роботи, зокрема не повідомлено про наступне звільнення, не ознайомлено із змінами до структури та штатного розпису та не запропоновано іншу рівноцінну посаду. Відтак, позивач підлягає поновленню на посаді.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просить суд позов задовольнити.

Відповідач надав суду заперечення проти позовної заяви та заперечення проти заяви позивача щодо зміни (уточнення) позовних вимог, згідно яких позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивачу було надіслано попередження рекомендованим листом про скорочення посади, запропоновано рівнозначну посаду, від якої він відмовився, відтак, позивача звільнено відповідно до чинного законодавства, в зв'язку з чим відсутні підстави для його поновлення та задоволення інших, похідних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила з мотивів, наведених у письмових запереченнях проти позову, просить суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 2 ст. 3 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень (крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження).

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу», згідно з положеннями ст. ст. 9, 30 якого правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, позивач на момент звільнення займав посаду начальника відділу розвитку соціальної сфери Управління розвитку торгівлі та об'єктів соціальної сфери .

Наказом директора Департаменту економічного розвитку і торгівлі Закарпатської облдержадміністрації "Про зміну структури департаменту" від 01.04.2015 року виведено із складу департаменту Управління розвитку торгівлі та об'єктів соціальної сфери та, зокрема відділ розвитку соціальної сфери.

10.04.2015 р. позивачу було надіслано рекомендованим повідомленням попередження про наступне звільнення у зв'язку із скороченням посади та запропоновано обійняти посаду завідувача сектора розвитку об'єктів соціальної сфери.

Вказане повідомлення було вручено члену сім'ї позивача (батьку), що підтверджується листом Закарпатської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 14.05.2015 р. № 07-13/0354.

11.06.2016 р. складено акт про відмову працівника від переведення на іншу посаду.

Наказом № 57-к від 11.06.2015 р. "Про звільнення ОСОБА_1." позивача звільнено з 11.06.2015 р. з посади начальника відділу розвитку соціальної сфери управління розвитку торгівлі та об'єктів соціальної сфери департаменту економічного розвитку і торгівлі облдержадміністрації, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням посади.

Відносини, пов'язані з проходженням державної служби регулюються Кодексом законів про працю України та Законом України «Про державну службу».

Так, згідно з частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, а також з підстав, визначених цією статтею. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП України, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу наведені у статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Так, відповідно до п. 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з переліку змін № 1 до штатного розпису департаменту економічного розвитку і торгівлі Закарпатської облдержадміністрації, що вводиться в дію з 01.04.2015 р. із штатного розпису виведено Управління розвитку торгівлі та об'єктів соціальної сфери, та зокрема відділ розвитку соціальної сфери.

Разом з тим, до штатного розпису введено сектор розвитку об'єктів соціальної сфери.

Кількість штатних одиниць створеного сектору розвитку об'єктів соціальної сфери мала становити 2 працівника. В той час, як кількість штатних одиниць відділу розвитку соціальної сфери становила 5 працівників.

Отже, в ході судового розгляду справи знайшла своє підтвердження та обставина, що в результаті зміни структури департаменту економічного розвитку і торгівлі облдержадміністрації дійсно відбулося скорочення чисельності працівників.

Разом з тим, позивач від запропонованої посади завідувача сектору розвитку об'єктів соціальної сфери департаменту економічного розвитку і торгівлі Закарпатської області відмовився, про що складено відповідний акт.

В свою чергу, стаття 49-2 КЗпП України вимагає, щоб про наступне вивільнення працівника попереджали персонально не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Оскільки позивач з 30 березня по 10 квітня 2015 року перебував на лікарняному, та була відсутня можливість ознайомити його з попередженням про наступне звільнення, вказане попередження, із пропозицією обійняти іншу посаду було надіслане йому 10.04.2015 р. рекомендованим повідомленням. Вказане рекомендоване повідомлення, як вже встановлено судом, було вручено батьку позивача 11.04.2015 р. .

Відповідно до п. 99 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку" від 05.03.2009 р. № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

Суд зазначає, що законом не встановлено форми та порядок попередження працівника про наступне звільнення. Відтак, відповідачем були вжиті заходити по попередженню позивача про наступне звільнення та своєчасно повідомлено про наступне звільнення.

Отже, при прийнятті наказу 57-к від 11.06.2015, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак позовні вимоги в частині скасування наказу № 57-к від 11.06.2015 не підлягають задоволенню.

Рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути прийнято лише одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Оскільки при вирішенні даного спору суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування наказу та поновлення на роботі, отже, як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд відмовляє в задоволенні вимоги позовної заяви про зобов'язання завдану моральну шкоду у сумі 40000,00 грн., виходячи з наступного: відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті. Оскільки, позивачем не доведено неправомірності рішень чи дій відповідача в частині дотримання процедури звільнення позивача, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року за № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 4 цієї постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В позовній заяві не зазначено в чому полягає завдана позивачеві шкода (а доводи щодо смерті батька внаслідок незаконного звільнення спростовується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про смерть батька - ОСОБА_3, з якого вбачається смерть батька до звільнення позивача, а не як наслідок такого), не наведено доводів щодо визначення суми моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн. та розрахунку на підтвердження завданої моральної шкоди на цю суму, доказів завдання такої неправомірним звільненням також не надано та, за наведених обставин, слід відмовити в задоволенні позову в частині вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди.

Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникові власником або уповноваженим органом, та виплата заробітної плати проводиться за місцем роботи (ст. 24 цього Закону), крім того, відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13, судам необхідно враховувати, що згідно зі ст. 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок) та згідно п. "з" ст. 1 Порядку - обчислення середньої заробітної плати, цей Порядок застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пунктом 3 ч.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.8 ч.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У відповідності до довідки Департаменту від 17.06.2015 року № 05/1/443, розмір заробітної плати за останні два календарні місяці становить 6691,51 (квітень 2015 року - 3597,67 грн., травень 2015 року - 3093,84 грн.), тобто, середньомісячна заробітна плата позивача становить3345,76 грн.

Згідно з абзацом п'ятим п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходивпри визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" норма тривалості робочого часу в днях за червень складає 20 днів, відтак, за період з 11 червня по 19 червня 2015 року (шість робочих днів) підлягає не своєчасно виплачена при звільненні заробітна плата у сумі 1003,73 грн. (3345,76 грн./20 робочих днів * 6 днів затримки виплати).

За правилами, встановленими ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Департаментом економічного розвитку і торгівлі Закарпатської обласної державної адміністрації доведено правомірність звільнення з посади позивача, тобто, відсутність підстав для скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на займаній посаді, стягнення заробітної плати та відшкодування завданої моральної шкоди, разом з тим, з огляду на наявність права позивача на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позов підлягає частковому задоволенню та слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1003,73 грн.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України та в зв'язку з відсутністю судових витрат позивача, судові витрати у справі не стягуються.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 137, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Департаменту економічного розвитку і торгівлі Закарпатської обласної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на займаній на час звільнення посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виплат при звільнені, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту економічного розвитку і торгівлі (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4 код 02741440) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1003,73 грн. (одна тисяча три гривні сімдесят три копійки).

3. В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

4. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

Суддя С.І. Рейті