Справа № 815/6332/15
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6332/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

27.10.2015р. громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати неправомірним з моменту прийняття та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №187 від 06.10.2015р. про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що спірний наказ №187 є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на думку позивача, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймалось без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2016 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, адвокат позивача - Гаврилюк Ю.С., 22.02.2016р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29.01.2016р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про день, час і місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені, в зв'язку із чим, дана справа була розглянута за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є уродженцем м. Багдад (Ірак), за національністю араб, за віросповіданням мусульманин (шиїт). Неодружений. Національний паспорт НОМЕР_1, виданий в м.Багдад 06.12.2009р. Має вищу освіту, неповну вищу здобув на Батьківщині протягом 1996-2000 років. У 2007 році навчався на підготовчому курсі у Східноукраїнському національному університеті ім. В. Даля у м. Луганськ. Через фінансову неспроможність припинив навчання в аспірантурі у Луганському національному аграрному університеті (матеріали особової справи №2015ОD0304).

10.05.2015р. позивач виїхав з країни громадянської належності авіарейсом Багдад (Ірак) - Тегеран (Іран) - Київ (Україна). В заяві від 01.10.2015р. позивач зазначив - здобуття освіти у ЗНЗ України 28.09.2015р. За захистом звернувся через 5 місяців після потрапляння на територію України.

Так, позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою від 01.10.2015р. №264 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної заяви та особової справи №2015OD0304 громадянина Іраку ОСОБА_1, ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 06.10.2015р. дійшло до висновку щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу «біженця».

На Батьківщині у іноземця залишилися проживати: мати, три брати та дві сестри.

Приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом ГУ ДМС в Одеській області №187 від 06.10.2015р. позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивачу 16.10.2015р. було вручено повідомлення №440 від 06.10.2015р.

Не погоджуючись із вказаним наказом міграційної служби, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірного рішення відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (п.1 ч.1 ст.27 Закону).

Отже, виходячи зі змісту «Конвенції про статус біженців» 1951 року та статті 1 вищевказаного Закону, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, під час вирішення спірного питання щодо надання позивачу статусу біженця судом повинні враховуватися всі ці чотири підстави. При чому, немає суттєвого значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Також, слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). А об'єктивна сторона, в свою чергу, пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Відповідно до п.45 «Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців» (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Так, судами обох інстанцій встановлено, що позивач в своєму адміністративному позові та апеляційній скарзі посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадського походження внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань через відношення до певної соціальної групи, а саме через відношення до «шиїтів» (одна з течій Ісламу). Також заявник вказує на постійні бойові події, уточнюючи щодо авіоударів, страт та пропаганд які відбулися в вересні-жовтні 2015 року.

Однак, разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що причиною виїзду з країни громадянської належності (відповідно до заяви від 01.10.2015р. та протоколу співбесіди від 05.10.2015р.) ОСОБА_1 зазначив: бажання отримати освіту в українських ВНЗ та низька заробітна плата і відсутність будь-якої перспективи на роботі на Батьківщині.

Також, з протоколу анкетування від 01.10.2015р. встановлено, що позивач після закінчення навчання планує повернутися до Іраку, оскільки там проживає вся його родина: мати, три брати, та дві сестри, яким нічого не загрожує та переслідувань не відбувається. Одночасно позивач в протоколі співбесіди зазначив, що ні він, ні його близькі родичі не піддавались свавільним арештам, катуванням, іншим формам жорстокого поводження, насильницьким зникненням, викраданням, сумарним або позасудовим стратам, примусовим переміщенням та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення.

Крім того, з 2007 року позивач неодноразово повертався на Батьківщину, а саме у 2011, 2013, 2015 роках (відповідні відмітки містяться у національному паспорті НОМЕР_1). А відтак, суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про достатнє усвідомлення та оцінку позивачем ситуації в країні громадянства, що, враховуючи його добровільний приїзд в Ірак, не становила загрози життю, безпеці чи свободі позивача, в тому числі у зв'язку із віросповіданням (шиїт).

Зазначене вказує на елемент захисту з боку держави та не дозволяє вважати, що на території країни постійного проживання в шукача притулку виникали будь-які проблеми, що можуть бути причиною переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ознаками, які б вказували на необхідність надання особі додаткового захисту в Україні.

Таким чином, під час розгляду справи суди обох інстанцій встановили, що заявлена позивачем інформація носить виключно загальний характер і не містить жодних конкретних і доведених відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Однак, як вбачається зі змісту п.10 Постанови Пленуму ВАС України від 25.06.2009р. №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (затв. наказом МВС України від 07.09.2011р. №649), інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також, слід звернути увагу й на те, що вказаним пунктом даної постанови Пленуму визначено, що суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Окрім того, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації, а відповідно до ч.2 ст.72 КАС України, обставини, які визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Уважно дослідивши матеріали справи, доводи позивача викладені у адміністративному позові та апеляційній скарзі, заперечення відповідача, наявну інформацію по країні громадянського походження заявника у засобах масової інформації, можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно проживання заявника наразі гарантуються «повні релігійні праві», а саме щодо рівності перед законом та жодної дискримінації іракців на підставі статі, расової, етнічної чи національної приналежності, походження, кольору шкіри, приналежності до релігії, секти, віри або переконань.

Отже, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця не підтверджують доводи позивача щодо його переслідування.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини та оцінивши наявну в матеріалах справи докази в їх сукупності, апеляційний суд, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що суб'єкт владних повноважень, в даному конкретному випадку, прийняв законне і обґрунтоване рішення та, в свою чергу, вірно зазначив, що позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. Причини ж, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, як вже було вказано вище, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віро-сповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

До того ж, ще необхідно зазначити й про те, що у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко