Справа № 807/2321/15
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Львів Справа № 876/1822/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Старунського Д. М.,

з участю секретаря - Андрушківа І. Я.,

представника позивача - Ковальського Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року по справі № 807/2321/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування рішення про результати розгляду скарги і податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» (далі - ТзОВ «Західна нафтогазова компанія») звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області (далі - ГУДФС у Закарпатській області), Державної податкової інспекції у м. Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області (далі - ДПІ у м. Ужгороді), в якому просило визнати протиправними та скасувати рішення ГУДФС у Закарпатській області про результати розгляду скарги від 16 жовтня 2015 року № 2088/10/07-16-10-04-44 в частині залишення без задоволення його скарги та податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Ужгороді від 22 жовтня 2015 року № .

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що вартість безоплатного харчування, що надавалось працівникам, правомірно не включена ним до складу загального оподатковуваного доходу фізичних осіб з огляду на відсутність персоніфікації отримувачів такого харчування, що вказує на помилковість висновків відповідачів щодо заниження ним податку на доходи фізичних осіб.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги поданої позивачем апеляційної скарги та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, хоча відповідачів було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі акта перевірки від 10 липня 2015 року № 1239/07-01-22/33064160, складеного за результатами планової виїзної документальної перевірки ТзОВ «Західна нафтогазова компанія» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, ДПІ у м. Ужгороді прийнято податкове повідомлення-рішення від 07 серпня 2015 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за податком на доходи фізичних осіб на суму 51288,19 грн, з яких на 29796,55 грн за основним платежем та на 21491,64 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

За результатом адміністративного оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення, ГУДФС у Закарпатській області прийнято рішення від 16 жовтня 2015 року № 2088/10/07-16-10-04-44 про скасування такого податкового повідомлення-рішення в частині 3339,89 грн податку на доходи фізичних осіб та 2373,71 грн штрафних санкцій та залишення скарги позивача в іншій частині без задоволення, у зв'язку з чим ДПІ у м. Ужгороді прийнято податкове повідомлення-рішення від 22 жовтня 2015 року № .

Підставою для визначення позивачеві податкових зобов'язань слугував висновок ДПІ у м. Ужгороді про порушення позивачем вимог підпунктів 164.2.17 «а», 164.2.17 «г» пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на суму 26456,66 грн.

Вказані висновки обґрунтовані посиланням на те, що надання позивачем своїм працівникам безоплатного харчування є для них додатковим благом, вартість якого протиправно не включена до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб - отримувачів такого блага.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення працівників харчуванням не передбачалося угодою чи трудовим договором, надавалось у формі комплексних обідів, а тому могло і повинно було персоніфікуватись роботодавцем, а відповідно вартість такого харчування повинна була включатись позивачем до загального місячного оподатковуваного доходу працівника як додаткове благо і оподатковуватися податком на доходи фізичних осіб

Суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, щодо компетенції контролюючих органів, повноважень і обов'язків їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, врегульовані Податковим кодексом України.

Підпунктом 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб для резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Згідно з підпунктом 14.1.56 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доходи - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Відповідно до підпункту 164.1.2 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді вартості майна та харчування, безоплатно отриманого платником податку, крім випадків, визначених цим Кодексом для оподаткування прибутку підприємств.

Якщо додаткові блага надаються у негрошовій формі, сума податку об'єкта оподаткування обчислюється за правилами, визначеними пунктом 164.5 цієї статті.

Згідно з підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що додаткове благо як складова загального місячного оподатковуваного доходу повинно бути персоніфікованим та пов'язаним із конкретною фізичною особою - платником податків, створювати певні вигоди для такої особи, надаватися податковим агентом та бути виражене у грошовій формі, у формі матеріальних або нематеріальних цінностей, послугах чи інших видах доходу.

Податковий орган під час визначення додаткового блага повинен обов'язково вказувати фізичну особу - платника податків, у якої це благо виникло, та період, у який це додаткове благо виникло.

Як видно з матеріалів справи, з метою організації добровільного харчування всіх працівників підприємства наказами директора ТзОВ «Західна нафтогазова компанія» від 03 січня 2012 року № 03/01-12 та від 03 січня 2013 року № 03/01-13 передбачено здійснення виділення коштів для закупівлі продуктів харчування за рахунок підприємства та укладення договорів з підприємствами громадського харчування на обслуговування співробітників та гостей офісу за принципом «Шведського столу».

На виконання вказаних наказів позивачем було укладено договори про надання послуг з ТзОВ «Фішка», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, ТзОВ «ПХ Кейтеринг» та ТзОВ «Форум Краси». Згідно з умовами зазначених договорів останні зобов'язувались надавати позивачу послуги із забезпечення харчуванням, здебільшого у вигляді комплексних обідів, в обсягах, визначених у щоденних замовленнях позивача.

Необхідно зазначити, що закупівля позивачем комплексних обідів жодним чином не унеможливлює надання їх працівникам за принципом шведського столу. Крім цього, витрати на харчування включали і забезпечення харчуванням гостей офісу.

При проведенні перевірки контролюючим органом взагалі не визначено конкретних фізичних осіб - працівників позивача, у яких виникло додаткове благо та податковий період, у який це додаткове благо виникло.

Донарахування позивачу податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб здійснено не шляхом визначення податку з доходу, отриманого конкретною фізичною особою, а з суми витрат, понесених підприємством на оплату послуг із забезпечення харчуванням.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що за відсутності об'єктивної можливості визначити кількість спожитих продуктів кожним працівником, їх не персоніфікований характер, оплата позивачем вартості харчування в обідній час не є їх персональним додатковим благом та не може розглядатись як об'єкт оподаткування податком на доходи фізичних осіб, що судом першої інстанції враховано не було.

Наведені обставини вказують на відсутність в діях позивача порушень вимог підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що в свою чергу дає підстави для висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та наявність підстав для його скасування.

Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога ТзОВ «Західна нафтогазова компанія» про визнання протиправним та скасування рішення ГУДФС у Закарпатській області про результати розгляду скарги в частині залишення без задоволення скарги позивача задоволенню не підлягає, з огляду наступне.

Відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Виходячи із загальних засад адміністративного судочинства задоволенню підлягають ті вимоги, які фактично відновлюють порушене право особи у взаємовідносинах з суб'єктом владних повноважень.

Рішення про результати розгляду скарги не є обов'язковим для платника податків, а лише підтверджує факт проведення перевірки правомірності визначення податковим органом нижчого рівня грошових зобов'язань податковим повідомленням-рішенням та за певних обставин може бути підставою для приймання нового податкового повідомлення-рішення.

Підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України надано право платникам податків оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Диспозиція цієї статті передбачає можливість оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки чи розгляду скарг; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомлення з результатами контрольного заходу; дій щодо проведення перевірки чи розгляду скарг без установлених законом підстав та/або з порушенням вимог чинного законодавства тощо.

Відтак, наявність в рішенні про результати розгляду скарги певних висновків щодо виявлених податковим органом нижчого рівня порушень платником податків вимог чинного законодавства є по суті виконанням відповідним контролюючим органом обов'язків, а самі по собі висновки обов'язкової сили не мають, оскільки вони за певних обставин можуть бути підставою для прийняття нового податкового повідомлення-рішення.

Зважаючи на викладене, обраний позивачем спосіб захисту права в наведеній частині не відповідає його змісту, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та відсутність підстав для їх задоволення.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, однак зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції в цій частині та ухвалення в цій частині нової постанови.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до частини шостої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат.

Згідно з частинами першою та третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позовні вимоги були задоволені в частині заявленої майнової вимоги, то на користь ТзОВ «Західна нафтогазова компанія» підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у м. Ужгороді сплачений судовий збір в розмірі 2557,80 грн, з якого 1218,00 грн сплачених при поданні позовної заяви та 1339,80 грн - при поданні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року по справі № 807/2321/15 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення - скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області від 22 жовтня 2015 року № .

В решті постанову залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» () 2557 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят сім) грн 80 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А. І. Рибачук

Судді В. М. Багрій

Д. М. Старунський

Повний текст постанови виготовлено 01 квітня 2016 року