Справа № 804/933/16
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2016 р. Справа № 804/933/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гончарової Ірини Анатоліївни
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про зобов'язання вчинити певні дії, -
17.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про зобов'язання зняти арешт з домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1, накладений постановою відповідача АЕ №926667 від 11 лютого 2008 року.
11.02.2008 року державним виконавцем Індустріального відділу виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ Романовою О.О. винесено постанову про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4. Постановою Дніпропетровського адміністративного окружного суду від 07.07.2008 року скасовано постанову Індустріального відділу виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ від 11 лютого 2008 року про накладення арешту та заборону здійснювати відчуження будинку АДРЕСА_1. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2009 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2008 року залишено без змін.
Для виконання Постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2008 року позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про вилучення запису про арешт нерухомого майна. Листом за № 2181ДВ/11 від 25.01.2016року позивачу відмовлено в знятті арешту з причин того, в постанові Дніпропетровського окружного адміністративного суду відсутні заходи примусового виконання рішення суду. Позивач вважає відмову протиправною та просить зобов"язати відповідача зняти арешт з домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1, накладений постановою відповідача АЕ №926667 від 11 лютого 2008 року.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, просив адміністративний позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Відповідач - Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції проти позову заперечував, просив розглядати справу без його участі, у зв'язку з заздалегідь запланованими виконавчими діями.
Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Суд, розглянувши подані документи і матеріали, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2006 року встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15.02.2005 року Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром на ім'я ОСОБА_4 визнано недійсним; договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 02.08.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 21210 грн., за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 (а.с. 15-16). Ухвалою Верховного суду України від 21.08.2007 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29.03.2006 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.12.2006 року залишено без змін (а.с. 22).

11.02.2008 року державним виконавцем Індустріального відділу виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ Романовою О.О. винесено постанову про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4.

Постановою Дніпропетровського адміністративного окружного суду від 07.07.2008 року скасовано постанову Індустріального відділу виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ від 11 лютого 2008 року про накладення арешту та заборону здійснювати відчуження будинку АДРЕСА_1 (а.с. 12-13). Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2009 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2008 року залишено без змін (а.с. 14).

Відповідно ч.1,2 до ст. 2 закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі-закон) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиціїУкраїни. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно п. до ч.3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 32 Закону визначено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Для виконання Постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2008 року позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про вилучення запису про арешт нерухомого майна (а.с. 11). Листом за № 2181ДВ/11 від 25.01.2016року позивачу відмовлено в знятті арешту з причин того, в постанові Дніпропетровського окружного адміністративного суду відсутні заходи примусового виконання рішення суду, заявнику роз"яснено, що він має право звернутись до відповідного суду з позовом про зняття арешту з даного майна (а.с. 10).

Згідно ч. 1 та 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" відмова у відкритті виконавчого провадження здійснюється за таких підстав:

1. Державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі:

1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання;

2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом;

3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання;

4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення;

5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення;

6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону;

6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури;

7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів;

8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

2. Про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову протягом трьох робочих днів, а за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові разом з виконавчим документом.

3. У разі відмови у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 6 частини першої цієї статті державний виконавець роз'яснює заявникові право на звернення до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність з вимогами статті 18 цього Закону.

4. Постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження може бути оскаржена заявником у десятиденний строк з дня її надходження у порядку, встановленому цим Законом.

5. У разі відмови у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 6-1 частини першої цієї статті державний виконавець у постанові зазначає найменування господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника, номер справи про банкрутство, а також роз'яснює стягувачу його право звернутися до цього суду з відповідною заявою для задоволення своїх вимог під час ліквідаційної процедури спільно з іншими кредиторами.

Стаття 19 Конституції України вказує на те, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства та статтею 11 Закону України "Про судоустрій України" закріплено положення, згідно з яким рішення, яким закінчується розгляд справи у суді, ухвалюється іменем України. Судове рішення у справі є найважливішим актом правосуддя, і воно ухвалюється іменем України незалежно від того, до якої ланки судової системи належить суд і в якому складі суддів (одноособове чи колегіальне) розглянуто справу.

Ухвалення судового рішення, яким закінчується розгляд справи у суді, іменем України визначає особливу роль суду серед інших органів державної влади як єдиного органу, що має право здійснювати правосуддя. У рішенні суду реалізується право держави на вирішення правових конфліктів у публічно-правовій сфері.

Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону в справі, у якій вони ухвалені, тому вони є обов'язковими для виконання на терито рії України усіма фізичними і юридичними особами.

В основі даної норми лежить принцип загальнообов'язковості закону, відповідно до якого ухвалене судове рішення. Обов'язковість рішень суду, що набрали законної сили, полягає у тому, що: 1) вони не можуть бути скасовані або змінені будь-якими адміністративними або державними органами, громадськими організаціями тощо та їх посадовими чи службовими особами. Ці органи та особи не можуть винести іншого рішення у цій судовій справі; 2) ці органи та особи не можуть приймати актів, що суперечать рішенню суду, яке набрало чинності, виходячи із припущення про його неправильність; 3) жоден орган, крім вищестоящого суду, не може скасувати рішення суду, що набрало чинності.

Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими також для осіб, які не брали участі у справі, оскільки вони мають рахуватися з рішеннями суду, співвідносити з ними свою поведінку.

Невиконання адміністративних судових рішень тягне за собою передбачену законом відповідальність, у тому числі вста новлену ст. 382 КК України, якою передбачена кримінальна відповідальність за умисне невиконання службовою особою, яка за своїми повноваженнями повинна вжити заходів по ви конанню судового рішення, або перешкоджання нею такому виконанню.

У випадку, коли службова особа не вживає заходів по виконанню рішень суду, передбачених ст. 185-6 КпАП України, вона притягується до адміністративної відповідальності.

Згідно пунктів 1,2 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" арешт з майна знімається у разі:

1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

2. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Державний виконавець зобов'язаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, враховуючи вищевикладене, у відповідача не було підстав для відмови у вилученні запису про зняття арешту та не доведено правомірності й обгрунтованості письмового повідомлення позивача про відмову на зняття арешту.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, підтверджені доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Зобов'язати Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції зняти арешт з домоволодіння, за адресою: будинок АДРЕСА_1 накладений Постановою АЕ № 926667 від 11 лютого 2008 року Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривеня двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Гончарова