Справа № 815/6996/15
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2016-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6996/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

суддів: Глуханчука О.В., Марина П.П.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

за участю сторін:

-представника позивача-ОСОБА_1.(на підставі договору для надання правової допомоги від 16.02.2016р., ордеру серії ОД №135793 від 22.02.2016р.);

-представника відповідача - Кучіна В.В. (на підставі довіреності від 04.01.2016р. №9-32/1-16);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015р. №737-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивачем зазначено, що в якості перекладача співпрацював з американською компанією United Nations Marine Corps та у зв'язку з вказаною діяльністю на його адресу надходили погрози зі сторони представників талібану. Погрози були пов'язані з вимогою припинити співпрацю з міжнародною організацією та співпрацювати з талібами, у зв'язку з чим, побоюючись за власне життя позивач змушений був припинити співпрацю та в подальшому покинути країну.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у адміністративному позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що відповідно до матеріалів особової справи, наявної інформації по країні громадянського походження позивача підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Крім того, представник позивача наголошував, що 12.07.2013р. шукач притулку звернувся до Федеральної міграційної служби РФ із заявою щодо визнання його біженцем та був документований довідкою про звернення за захистом, однак після розгляду заяви йому було відмовлено у визнанні біженцем.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану (м.Кабул), за національністю - таджик, має середню освіту, неодружений.

У жовтні 2013 року позивач прибув до України, нелегально, після чого до країни походження не повертався.

17.07.2014р. позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.114-115)

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_2 статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 10.07.2015 року по справі №2014OD0174 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.188-198)

Рішенням Державної міграційної служби України від 26.10.2015р. №737-15, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.102).

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.07.2015р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Виїзд за межі Батьківщини стався лише з метою пошуків кращого життя. Виїзд з Афганістану до РФ відбувся офіційно, при виїзді з країни перешкод не зазнавав. З додаткового протоколу співбесіди с заявником вбачається, що Україна є для нього транзитною країною, оскільки він збирається тут перепочити та вирушити до брата у Швецію (а.с.115-124)

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_2 зазначено те, що чоловік сестри позивача на ім'я Абдулла працював з талібами, які постійно організовували теракти. Коли позивач працював в провінції Гельманд в якості перекладача в компанії United Nations Marine Corps, Абдулла звинувачував позивача, що останній був в Кандагарі біля його будинку зі своїми колегами та працює на американців («невірних»). Враховуючи, що американська компанія в якій працював позивач не продовжила контракт, запропонувавши прийти через рік, та на адресу позивача надходили погрози від чоловіка сестри, останній вирішив поїхати з країни.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_2 №2014OD0174, позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, утисків з боку влади не зазнавав.

Відповідно до протоколу співбесіди від 03.11.2014р. ОСОБА_2 виїхав 22.04.2013р. з Афганістану до Росії.(а.с.142-148)

Згідно свідоцтва Управління федеральної міграційної служби м. Москви про розгляд клопотання про визнання біженцем на території РФ від 12.06.2013р. та повідомлення Управління федеральної міграційної служби м.Москви від 18.07.2013р. ОСОБА_2 звертався з заявою про надання йому статусу біженця, однак йому було відмовлено у його наданні.(а.с.172-173)

Згідно протоколу співбесіди від 03.11.2014р., на питання чи позивач сам не захотів продовжувати контракт (з американською фірмою United Nations Marine Corps, де працював перекладачем) чи з ним не хотіли продовжувати його відповів, що «я відмовився», однак зазначаючи причини виїзду з країни постійного проживання під час анкетування від 25.07.2014р.(а.с.123-128), ним зазначено зокрема, що йому відмовлено в продовженні контракту.

Крім того, згідно протоколу співбесіди від 03.11.2014р. на питання «Ви плануєте потрапити до Європейських країн?» позивач надав відповідь що планує, що свідчить про пошук позивачем кращих умов життя.

Під час співбесіди від 03.11.2014р. позивач на запитання «Вам на Батьківщині хтось погрожував?» надав відповідь «… Коли я приїхав додому став помічати, що він (чоловік сестри) якось не так дивиться» та на запитання «Так як Ви могли щось замічати з боку чоловіка вашої сестри?» надав відповідь «… його брат, коли я приїхав додому також прийшов в наш будинок і я з його поведінки зрозумів, що він якось не так налаштований до мене».

Таким чином, судова колегія приходить висновку, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань, які були спрямовані на його адресу.

Зазначені обставини та суперечливі пояснення позивача дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_2 у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015р. №737-15, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015р. №737-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 - 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 04.04.2016р.

Суддя К.О. Танцюра

Суддя О.В. Глуханчук

Суддя П.П. Марин

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити.

04 квітня 2016 року.