Справа № 813/8376/14
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Справа № 876/5613/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Ніколіна В.В., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року у справі за позовом Приватного підприємства «Жорж і Дан» до Державної виконавчої служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кошкера Івана Анатолійовича та Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 року Приватне підприємство «Жорж і Дан» (далі - ПП) звернулося до суду з позовом до Державної виконавчої служби України (далі - ДВС) в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 07.10.2014 ВП №44842585 про стягнення з боржника виконавчого збору (далі - Постанова).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що виконавчий збір, як санкція відповідальності майнового характеру не може бути застосована до особи, яка в силу встановленої законодавством процедури звернення стягнення на нерухоме майно, самостійно не могла виконати вимогу державного виконавця у встановлений строк. Більше того, вважає, що виконавчий збір відповідачем був розрахований невірно, оскільки такий не становить 10 відсотків суми стягнення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року у справі №809/8376/14 заявлений позов задоволено.

Постанову оскаржив Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відділ), який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі покликається на те, що доводи позивача суперечать принципу стягнення виконавчого збору. Дійсно, боржником не наділений повноваженнями для самостійної реалізації заставного майна, проте дана обставина не впливає на його обов'язок сплатити Відділу виконавчий збір за проведення державними виконавцями дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду. Крім того, зазначає, що позивач мав можливість самостійно виконати рішення суду шляхом сплати грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що в позивач був позбавлений можливості самостійно виконати вимоги державного виконавця, а виконавчий збір останнім визначено у невірному розмірі, що свідчить про протиправність оскаржуваної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору.

Повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням господарського суду Львівської області від 28 січня 2014 року у справі №5015/5314/12 було звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором від 23.09.2010 №151310Z89, а саме об'єкт (літ. Б-1) загальною площею 40,1кв.м, що розташований за адресою м.Львів, вул.Базарна, 1А, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 617320грн в рахунок погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» за кредитним договором від 05.04.2007 №151307К21 та кредитним договором від 22.03.2011 №151311К6 укладених в рамках генеральної кредитної угоди від 26.07.2010 №151310N2 в розмірі 4434398,10 доларів США (35444144,01грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 16.11.2012, 1 долар США = 7,9930) та 53335215,12грн (а.с.10-16).

23.09.2014 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС відкрито виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Львівської області виданого на виконання вищезазначеного судового рішення (а.с.17).

07.10.2014 цим же державним виконавцем було прийнято Постанову, якою постановлено стягнути з ПП 443439,81 доларів США та 5333521,51грн виконавчого збору (а.с.18).

Не погодившись із таким рішенням ДВС, позивач звернувся до адміністративного суду із цим позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.1 ч.2 ст.17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС).

У ч.1 ст.181 цього Кодексу передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отож, якщо закон встановлює інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, юрисдикція адміністративних судів на розгляд спорів зазначеної категорії не поширюється.

За частинами 4-5 ст.82 Закону №606-XIV рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За правилами ст.1212 Господарського процесуального кодексу України суди розглядають у порядку господарського судочинства справи щодо оскарження дії чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Як убачається із матеріалів справи, спірні правовідносини виникли щодо дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС при постановленні ним постанови про стягнення виконавчого збору. З позовом на ці дії звернулося ПП, яке було стороною у спорі, що вирішувався господарським судом. На підставі наказу цього суду було відкрито виконавче провадження про звернення стягнення на нерухоме майно ПП, а потім виставлено вимогу про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що з огляду на фактичні обставини справи вбачається, що незгода сторони з діями державного виконавця у виконавчому провадженні, відкритому за виконавчим документом, виданим господарським судом, не може бути предметом розгляду за правилами КАС.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 грудня 2015 року у справі №21-3404а15.

Апелянт в апеляційній скарзі на вказані обставини не посилається, однак відповідно до ч.1 ст.195 КАС, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 цього ж Кодексу суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 КАС визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя В.В. Ніколін

Суддя Д.М. Старунський

Повний текст виготовлений 04 квітня 2016 року.