Справа № 817/3428/15
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3428/15

30 березня 2016 року 11год. 45хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Вавелюк А.І та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник Білик М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 01.12.2015 року, вимоги № Ф-042 від 04.11.2015 року, -
ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3.) звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Р» № від 01.12.2015 року, рішення № від 01.12.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску, визнання нечинною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-042 від 04.11.2015 року зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Ухвалою суду від 26.02.2016 року на підставі заяви позивача (а.с.60) закрито провадження у справі щодо частини позовних вимог про визнання нечинною та скасування вимоги №Ф-042 від 04.11.2015 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про закриття провадження, яка була прийнята судом, підтримав повністю. В обґрунтування позову зазначив, що в акті перевірки, на підставі висновків якого винесено оскаржувані рішення, мало бути вказано суми, яких саме витрат є завищеними внаслідок порушення податкового законодавства. Також вказав, що акт перевірки не містить обґрунтування того, що витрати по неоплачених авансових звітах в сумі 180132,70 грн. були віднесені позивачем на валові витрати, а твердження відповідача не мають ніякого відношення до відомостей, відображених у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік. З таких підстав вважає податкове повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних санкцій необґрунтованими, неправомірними та такими, що підлягають скасуванню. За таких обставин, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. В обґрунтування своїх заперечень (а.с.68-69) пояснили, що за наслідками перевірки позивача податковим органом було встановлено порушення ст.138, ст.177 Податкового кодексу, що полягало у відображенні перекручених даних в деклараціях, що призвело до заниження оподатковуваного доходу за 2014 рік на суму 180132,70 грн. Так, проведеною перевіркою до складу витрат позивача за 2013 рік не прийнято витрати в сумі 180132,70 грн., оскільки витрати по авансових звітах фактично підприємцем не понесені, тобто неоплачені. За таких обставин, вважає оскаржувані рішення обґрунтованими та правомірними, а тому просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що в період з 15.10.2015 року по 28.10.2015 року посадовими особами податкового органу проведено документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт №199//17-16-17-01 від 04.11.2015 року (а.с.5-30).

У висновках акту перевірки, зокрема, зафіксовано, що «документальною плановою виїзною перевіркою встановлені порушення: ст.138, ст.177 Податкового кодексу України, а саме: відображення перекручених даних в деклараціях привело до заниження оподатковуваного доходу за 2014 рік на суму 180132,70 грн. Відповідно до п.164.1, п.164.3 ст.164, п.167.1, п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України донарахована за результатами перевірки сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за 2013 рік становить 28159,47 грн.; порушення п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» донараховано сума єдиного внеску становить 62506,08 грн. за 2013 рік».

На підставі вказаних висновків відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № від 01.12.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання ФОП ОСОБА_3 з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за даним річного декларування на 35199,34 грн., в т.ч. 28159,47 грн. основного платежу та 7039,87 штрафних (фінансових) санкцій (а.с.31).

- рішення № від 01.12.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 6250,61 грн. (а.с.34).

Не погодившись з правомірністю винесених рішень позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з пп.4.1.27 п. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.177.1 та п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

В силу вимог п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

При цьому, згідно із п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Підпунктом 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Одночасно, відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Системний аналіз вказаних норм свідчить, що розмір чистого оподатковуваного доходу фізичної особи-підприємця залежить від суми витрат, які мають бути документально підтверджені, пов'язані з провадженням господарської діяльності платника податків, а також відноситися до категорії витрат операційної діяльності згідно із розділом ІІІ Податкового кодексу України.

Судом встановлено, що 06.02.2014 року позивач подав до податкового органу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2013 рік, в додатку №5 якої у графі «сума чистого оподатковуваного доходу» зазначено 14483 грн. (а.с.36-38).

В ході перевірки контролюючим органом авансових звітів, зданих водіями ФОП ОСОБА_3 під час виконання своїх посадових обов'язків (здійснення перевезення вантажів), відповідачем встановлено, «що витрати згідно з авансовими звітами за період з 01.01.2013 року по 02.10.2013 року становлять 605672,50 грн., а саме: в січні 2013 року - 75140,22 грн., в лютому 2013 року - 62194,85 грн., в березні 2013 року - 49342,24 грн., в квітні 2013 року - 74189,12 грн., в травні 2013 року - 75619,77 грн., в червні 2013 року - 57960,75 грн., в серпні 2013 року - 79942,94 грн., в вересні 2013 року - 51852,80 грн., в жовтні 2013 року - 26674,87 грн.» (ст.9 акту перевірки).

При цьому, згідно наданих до перевірки касових ордерів щодо виплати коштів на погашення витрат по авансових звітах зданих працівниками перевіряючими встановлено, що «працівникам виплачено коштів на загальну суму 425539,80 грн., а саме: ВКО від 18.01.2013 року №1 на суму 10000 грн., ВКО від 30.01.2013 року №2 на суму 15000 грн., ВКО від 04.02.2013 року №3 на суму 9000 грн., ВКО від 04.02.2013 року №4 на суму 1000 грн., ВКО від 18.02.2013 року №5 на суму 9946,88 грн., ВКО від 20.02.2013 року №6 на суму 12000 грн., ВКО від 22.02.2013 року №7 на суму 14000 грн., ВКО від 28.02.2013 року №8 на суму 5000 грн., ВКО від 04.03.2013 року №9 на суму 10000 грн., ВКО від 27.03.2013 року №10 на суму 16500,10 грн., ВКО від 02.04.2013 року №11 на суму 10000 грн., ВКО від 12.04.2013 року №12 на суму 12000 грн., ВКО від 19.04.2013 року №13 на суму 11500,05 грн., ВКО від 07.05.2013 року №14 на суму 10000 грн., ВКО від 19.06.2013 року №15 на суму 34965,93 грн., ВКО від 21.06.2013 року №16 на суму 40000 грн., ВКО від 27.06.2013 року №17 на суму 12000 грн., ВКО від 23.07.2013 року №18 на суму 8965,93 грн., ВКО від 27.09.2013 року №19 на суму 15000 грн., ВКО від 01.08.2013 року №20 на суму 11216 грн., ВКО від 14.08.2013 року №21 на суму 5000 грн., ВКО від 28.08.2013 року №22 на суму 5000 грн., ВКО від 03.10.2013 року №23 на суму 1000 грн., ВКО від 11.10.2013 року №24 на суму 3000 грн., ВКО від 25.10.2013 року №25 на суму 789,94 грн., ВКО від 07.11.2013 року №26 на суму 24060,02 грн., ВКО від 07.11.2013 року №27 на суму 8084,76 грн., ВКО від 07.11.2013 року №28 на суму 27855,52 грн., ВКО від 18.01.2013 року №1 на суму 1050 євро (11219,29 грн по курсу НБУ), ВКО від 22.02.2013 року №2 на суму 1300 євро (13701,44 грн. по курсу НБУ), ВКО від 28.02.2013 року №3 на суму 1200 євро (12562,12 грн. по курсу НБУ), ВКО від 12.04.2013 року №5 на суму 1300 євро (13533,11 грн. по курсу НБУ), ВКО від 14.08.2013 року №6 на суму 1400 євро (14871,78 грн. по курсу НБУ)».

Таким чином, позивачем включено до витрат суму коштів згідно з авансовими звітами, виплата яких не підтверджується первинними документами, тобто фактично не були понесені позивачем у 2013 році, у розмірі 180132,70 грн. (605672,50 грн. - 425539,80 грн.). Жодних документів, на підтвердження виплати такої суми коштів позивачем ні в ході перевірки, ні в ході розгляду даної справи долучено не було, будь-яких доказів спростування висновків податкового органу щодо таких витрат позивачем не надано.

Доводи позивача, що ці витрати в сумі 180132,70 грн. не були ним понесені, у зв'язку з чим не були віднесені до витрат, відображених в декларації, судом оцінюються критично як такі, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи в ході судового розгляду. Крім того, на запитання суду представник позивача не зміг пояснити різницю сум коштів згідно з авансовими звітами та касовими ордерами виданими на їх погашення у розмірі 180132,70 грн. та на підставі яких первинних документів позивачем було сформовано витрати, вказані у декларації, не надав жодних доказів в обґрунтування своїх тверджень щодо невключення позивачем до витрат у 2013 році спірної суми у розмірі 180132,70 грн.

За таких обставин, суд вважає, що ФОП ОСОБА_3 в порушення вимог пп.138.8.1, п.138.8, п.138.4 ст.138, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України віднесено до витрат у 2013 році частину витрат по авансових звітах у сумі 180132,70 грн., які не брали участь в оподаткованих операціях звітного періоду та не підтверджуються належними первинними документами, тобто які фактично підприємцем не понесені та не оплачені.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що податковий орган, приймаючи податкове повідомлення-рішення № від 01.12.2015 року, діяв на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначений чинним законодавством, а тому правових підстав для його скасування у суду немає.

Щодо позовної вимоги про визнання нечинним та скасування рішення № від 01.12.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року за №2464 (далі - Закон №2464).

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п.4. ч.1 ст.4 цього Закону платниками єдиного внеску є зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

В силу вимог ч.2 ст.6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов'язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 2 частини першої статті сьомої Закону №2464 для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно з ч.11 ст.8 Закону №2464 розмір єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка зазначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Таким чином, оскільки базою нарахування єдиного внеску згідно з Законом №2464 є сума чистого доходу за відповідний рік, та зважаючи на те, що позивачем неправильно визначено у декларації за 2013 рік суму витрат та відповідно суму чистого доходу, то останньому було донараховано 62506,08 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд дійшов висновку, що рішення № від 01.12.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску відповідає вказаним критеріям правомірності, прийняте добросовісно, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішень, а тому не підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 необґрунтовані, безпідставні, такі, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не підлягають до задоволення, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат у порядку ст. 94 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.