Справа № 817/26/16
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/26/16

30 березня 2016 року 14год. 40хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Вавелюк А.І та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представник Меленчук І.В., Лясковець І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Прокуратури Рівненської області (Рівненська регіональна прокуратура)
про визнання нечинним та скасування наказу прокурора Рівненської області №1526 від 14.12.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, зобов'язання вчинення певних дій та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу , -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до Прокуратури Рівненської області (Рівненської регіональної прокуратури) про визнання нечинним та скасування наказу №1526 від 14.12.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, поновлення на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, зобов'язання Рівненського регіонального прокурора видати наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора Дубенської місцевої прокуратури, стягнення з прокуратури Рівненської області заробітної плати за час вимушеного прогулу .

В судовому засіданні 09.02.2016 року позивач подав заяву про зміну позовних вимог, згідно з якою просив визнати нечинним та скасувати наказ №1526 від 14.12.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, поновлення на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, зобов'язання прокурора Рівненської області (Рівненського регіонального прокурора) видати наказ про призначення ОСОБА_1 на постійну посаду прокурора Дубенської місцевої прокуратури в разі наявності, відкриття або введення вакантної посади, стягнення з прокуратури Рівненської області заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с.44-49).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 09.02.2016 року, підтримав повністю. В обґрунтування позову зазначив, що 25.09.2015 року отримав попередження про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури, а в грудні 2015 року його було звільнено із займаної посади прокурора, про що прийнято оспорюваний наказ. Вважає таке звільнення незаконним, а наказ про його звільнення - протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Стверджував, що фактично відбулась не ліквідація, а реорганізація органу прокуратури, в якому він працював. Крім того, зазначив, що згідно з трудовим законодавством він мав переважне право в залишенні на роботі, однак відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу цього не було враховано. Також з приводу кваліфікації і продуктивності праці вказував, що такий відбір не проводився взагалі, посилання на рейтинги вважає необґрунтованим, оскільки рейтинги складено за балами отриманими при тестуванні на знання законодавства та логічним мисленням, а в законі вказано продуктивність праці, а не рівень знань чи успішність при тестуваннях з логіки. За таких обставин, просив позов задовольнити повністю.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечили. В обґрунтування своїх заперечень (а.с.83-87) пояснили, що з 15.07.2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" в новій редакції, яка передбачала зміну з 15.12.2015 року переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур. Зауважили, що згідно з вимогами даного закону на посаду в новостворені прокуратури могли призначатися прокурори діючих прокуратур, проте за умови успішного проходження ними тестування. При цьому, вказали, що оскільки за наслідками тестування позивач посів 24-тє місце у рейтинговому списку та не міг бути призначений на посаду прокурора Дубенської місцевої прокуратури, він був звільнений з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України, що був попереджений заздалегідь. Вважають, що при звільненні позивача дотримано усіх необхідних вимог трудового та спеціального законодавства, а тому підстав для задоволення позову немає. За таких обставин, просили у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що з 20.04.2011 року перебував на різних посадах в органах прокуратури, зокрема, з 20.07.2015 року - на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області (а.с.58-60).

25.09.2015 року позивач був ознайомлений із письмовим попередженням Прокуратури Рівненської області від 24.09.2015 року №11/1-2003вих15 про звільнення із займаної посади та з органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру") у разі не проходження або неуспішного проходження тестування на заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015 року (а.с.9).

14.12.2015 року наказом Прокуратури Рівненської області "Про звільнення ОСОБА_1" №1526 юриста 2 класу ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів та органів прокуратури України з 14.02.2015 року у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст.44 КЗпП України) (а.с.10).

Не погодившись з правомірністю свого звільнення з органів прокуратури, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40).

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

В силу вимог частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

За змістом частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Системний аналіз вказаних норм свідчить, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, необхідно з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9).

Правові засади організації і діяльності органів прокуратури України, статус прокурорів, система та структура органів прокуратури України, в т.ч. порядок зайняття посади прокурора та звільнення з цієї посади, визначається Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697 (далі - Закон №1697).

З 15.07.2015 року Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-XII втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15.12.2015 року.

Відповідно до п.1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, цей Закон набирає чинності з 15.07.2015 року, крім: пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; статей 21, 28-38, 42, 44-50, 62-63, 65-79 цього Закону, які набирають чинності 15.04.2016 року; статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15.12.2015 року.

Згідно з пп. "в" пп. 1 п. 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Умови і процедуру проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур визначаються Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 20.07.2015 року за №98, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 року за №928/27373 (далі - Порядок №98).

Пунктом 1.2 Порядку №98 передбачено, що на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Тестування забезпечує умови для об'єктивного і неупередженого з'ясування спроможності кандидатів за своїми професійними та особистісними якостями виконувати службові обов'язки на посадах прокурорів місцевих прокуратур (п. 1.3. Порядку №98).

Пунктом 1.4 цього Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Пунктом 4.1 Порядку №98 встановлено, що основними етапами відбору кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури є: прийом документів; тестування на знання законодавчої бази (професійний тест); тестування на загальні здібності; формування рейтингу кандидатів.

В силу вимог пункту 5.2 Порядку №98 працівник, який на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює. Заява у встановлені строки подається до кадрового підрозділу відповідної регіональної прокуратури.

Максимальна кількість балів, яку може набрати кандидат за результатами проходження двох тестувань, - 200, які враховуються рівними частинами (50 % - тестування на знання законодавчої бази (професійний тест) та 50 % - тестування на загальні здібності) (п.3.15 Порядку №98).

За змістом розділу 9 Порядку, рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності (пункт 9.1). Рейтинговий список формується робочою групою окремо для кожної місцевої прокуратури за загальним для двох тестів підсумковим балом - від більшого до меншого (пункт 9.2). У рейтинговому списку зазначаються: найменування місцевої прокуратури; прізвище, ім'я, по батькові кандидата; результати складання кожного тесту та підсумковий бал кандидата. Робоча група спрямовує рейтинговий список керівнику відповідної регіональної прокуратури (пункт 9.4). Керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі. Призначення кандидатів на посади прокурорів відбувається після призначення їх керівників, перших заступників та заступників (пункт 9.5).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону №1697 у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

Додатком "Перелік і територіальна юрисдикція місцевих і військових прокуратур" передбачено створення на території Рівненської області Дубенської місцевої прокуратури, юрисдикція якої поширюється на Демидівський район, місто Дубно, Дубенський район, Млинівський район, Радивилівський район.

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №89ш, зареєстрованим у Прокуратурі Рівненської області 23.09.2015 року за №11/1-17993вх15(7052), вирішено у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 року місцевих прокуратур та припинення шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внести зміни до структури та штатного розпису прокуратури Рівненської області зміни - виключити штатний розпис Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області (пункт 1.1). Включити штатний розпис Дубенської місцевої прокуратури (пункт 1.2). Встановити у штатному розписі місцевих прокуратур Рівненської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 158 одиниць з відповідним фондом оплати праці, а саме у: Дубенській місцевій прокуратурі 25 одиниць, у тому числі: 1 посада керівника, 1 посада першого заступника керівника, 1 посада заступника керівника, 4 посади прокурорів, 1 посада спеціаліста 1 категорії, 1 посада головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць, 1,5 посади водія, 1,5 посади прибиральника службових приміщень (12 посад),: Млинівський відділ: 1 посада начальника відділу, 5 посад прокурорів, 1 посада спеціаліста 1 категорії (7 посад); Радивилівський відділ: 1 посада начальника відділу, 4 посади прокурорів, 1 посада спеціаліста 1 категорії (6 посад) (пункт 2.1) (а.с.14-15).

Отже, з набранням з 15.12.2015 року чинності нормами Закону №1697 в частині визначення нового переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур мала місце реорганізація останніх зі скороченням чисельності та штату працівників.

Одночасно, п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697 встановлено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Матеріали справи свідчать, що посаду прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, яку обіймав ОСОБА_1, було скорочено, а його попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у встановленому законом порядку. В свою чергу, призначення на посади прокурорів новоствореної Дубенської місцевої прокуратури здійснювалось в межах визначеної штатної чисельності, за наслідками успішного проходження тестування, відповідно до сформованого рейтингу.

Судом встановлено, сторонами в судовому засіданні не заперечувалося, що позивач взяв участь у конкурсі на зайняття посад прокурорів Дубенської місцевої прокуратури Рівненської області, який проводився відповідачем, та за результатами двох перших рівнів конкурсу: тестування на знання законодавства (професійний тест) та тестування загальних здібностей набрав 73 бали, зайнявши 24 місце за рейтинговим списком 32-ох кандидатів, що не дало йому права претендувати ні на одну із 15 можливих посад. Рейтинговий список складений у порядку по кількості набраних балів за результатами двох тестувань (а.с.62-63).

При цьому, результати проходження тестування позивачем на підставі п.8.1 Порядку №98 не оскаржувались.

За таких обставин, враховуючи затверджену штатну чисельність прокуратури, наявність лише 15 вакантних посад в Дубенській місцевій прокуратурі, на які міг претендувати позивач, та рейтинговий список, згідно з яким він отримав низький підсумковий бал, що не дозволив претендувати на зайняття посади, суд вважає, що відповідачем правомірно звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України та п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру".

Щодо посилання позивача на ч.1 ст.49-2 Кодексу законів про працю України та наявність у нього переваги у залишенні на роботі, вони оцінюється судом критично, оскільки таке право не передбачено ні Законом України "Про прокуратуру", ні Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури. Під час проведення тестування всі кандидати знаходяться в рівних умовах і правах, без надання будь-яких переваг. Обмеження у конкурсі передбачено лише для певної категорії осіб, а саме частиною п'ятою статті 27 Закону №1697 та пунктом 1.6 Порядку.

Системний аналіз змісту положень ч.1 ст.49-2 Кодексу законів про працю України дає суду підстави вважати, що переважне право позивача на залишення на роботі обумовлювалося наявністю у нього більш високої кваліфікації і продуктивності праці, які визначалися на підставі результатів тестування.

Тобто, Законом №1697 та Порядком №98 визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування. Оскільки така умова позивачем не виконана, відповідач був позбавлений правових підстав на призначення ОСОБА_1. на іншу посаду в новоутвореній місцевій прокуратурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Позиція аналогічного характеру наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 року по справі №21-8а15, яка в силу вимог частини 1 статті 244-2 КАС України є обов'язковою для врахування судом при вирішенні даної адміністративної справи.

Тому, правовідносини, що виникають при звільненні з публічної служби, в тому числі з органів прокуратури, у зв'язку зі скороченням чисельності та штату, регулюються спеціальним законодавством, яким у даному випадку є норми пп. "в" пп. 1 п. 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII.

У зв'язку з цим, суд відхиляє посилання позивача на недотримання відповідачем при його звільненні додаткових гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України.

Суд також зазначає, що можливості залишення позивача на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області після 15.12.2015 року також не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Рівненської області із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №89ш.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач, прийнявши наказ про звільнення ОСОБА_1, діяв на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначений чинним законодавством.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду справи обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наказ №1526 від 14.12.2015 року "Про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області" відповідає вказаним критеріям правомірності.

Разом з тим, суд вважає, що оспорюваний наказ містить невірне формулювання причин звільнення позивача. Так, у наказі вказано дві підстави для звільнення позивача "у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією", які самі по собі є самостійними підставами та не можуть вживатися одночасно. При цьому, фактично ліквідації органу прокуратури, в якому працював позивач, не відбулось.

За таких обставин, існує необхідність у зміні формулювання причин звільнення позивача і приведення його у відповідність з чинним законодавством про працю, а позовні вимоги про скасування даного наказу в цій частині підлягають до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, безпідставні, такі, що спростовуються матеріалами справи та не підлягають до задоволення, а тому адміністративний позов слід задовольнити частково.

Підстави для розподілу судових витрат у порядку ст. 94 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Рівненської області №1526 від 14.12.2015 року про звільнення ОСОБА_1 , яким його звільнено з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з 14.02.2015 року у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) з виплатою вихідною допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст. 44 КЗпП України) в частині формулювання причин звільнення, виключивши з даного наказу слова "ліквідацією чи".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.