Справа № 817/209/16
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2016-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/209/16

01 квітня 2016 року 16 год. 35хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М. за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М., сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: представник Білик М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування рішень
ВСТАНОВИВ:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернулася фізична особа-підприємець ОСОБА_4 з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.02.2016 року №, рішення про застосування штрафних санкцій від 04.02.2016 року №, податкового повідомлення-рішення без дати та без номера, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 10075,00 грн. і нараховано штрафні санкції у сумі 2518,75 грн., вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04.02.2016 року №Ф-01.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Пояснили суду на їх обґрунтування, що за наслідками документальної перевірки позивача працівниками фіскального органу встановлено неправомірне включення до валових витрат частини витрат при здійсненні рейсів, оскільки такі витрати є вищими за фактично отриманий доход цього рейсу. Крім того, зі складу витрат фіскальний орган виключив витрати на придбання дизельного палива на здійснення поїздок замовниками по маршрутах, що не відображені в актах виконаних робіт (порожні рейси). Однак, позивач не погоджується з такими висновками відповідача, оскільки вважає, що податковим законодавством не передбачено обмеження в сумі включення витрат, які відображаються у декларації про доходи, до суми отриманих доходів. Крім того, позивач пояснив суду, що витрати, понесені на переміщення транспортних засобів з одного пункту до іншого без оплати таких поїздок замовниками по маршрутах, не включалися до декларації про доходи, що підтверджено Книгою обліку доходів та витрат. Отож, і зменшення суми бюджетного відшкодування по податку на додану вартість в розмірі 10075 грн. щодо включення витрат по дизпаливу по порожніх рейсах проведено контролюючим органом неправомірно. Відповідно, і донарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з донарахованого таким чином є безпідставним. Крім того, як вказує представник позивача, в акті перевірки інспектором невірно визначено помісячно суму чистого доходу за даними перевірки, на який нараховується єдиний соціальний внесок, оскільки перевіряючими визначено середньомісячне значення чистого доходу за рік, яке взято як база для обчислення суми єдиного соціального внеску. Інспектором в акті перевірки не вказано, за які конкретно місяці 2014 року було збільшено суму чистого оподаткованого доходу та як це вплинуло на базу для обчислення єдиного соціального внеску. Тому, позивач вважає протиправними податкові повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, а тому просить позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив. Пояснив суду, що за наслідками проведення документальної перевірки позивача виявлено факти необґрунтованого включення витрат до складу валових витрат по окремих рейсах, де витрати перевищували дохід. Тому, контролюючий орган виключив різницю між доходом та витратами по кожному такому рейсу зі складу валових витрат в загальному розмірі 154559 грн. Крім того, відповідно до позиції представників фіскального органу, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 неправомірно включила до складу валових витрат витрати на пальне, яке було використане транспортними засобами до пункту навантаження, оскільки замовники послуг проводили оплату вантажних перевезень від пункту навантаження до пункту розвантаження. Тому, фіскальний орган виключив зі складу валових витрат такі витрати по зайво списаному пальному на подачу автомобілів до пунктів навантаження в загальному розмірі 27403,73 грн. Відповідно, за результатами перевірки чистий дохід позивача становить 216054,43 грн., що на 181962,73 грн. більше ніж задекларовано. Тому, відповідачем було донараховано податок з фізичних осіб в розмірі 28692,29 грн. Як зазначили представники Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області, в результаті встановлених порушень та донарахування оподаткованого доходу, контролюючим органом був донарахований єдиний внесок в розмірі 63141 грн. 14 коп. за 2014 рік. Крім того, внаслідок включення суми податку на додану вартість до податкового кредиту по витратах (дизельне паливо), які понесені на переміщення транспортних засобів з одного пункту до іншого без оплати таких поїздок замовниками, підприємцем фактично завищено бюджетне відшкодування на суму 10075 грн. З цих підстав представники фіскального органу вважають прийняті податкові повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних санкцій правомірними та обгрунтованими, а тому просять у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 набула правового статусу суб'єкта господарювання, є фізичною особою-підприємцем та здійснює діяльність щодо вантажних перевезень на території України та за її межами.

Державною податковою інспекцією у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області проведена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, за результатами якої складено Акт про результати документальної планової виїзної перевірки №222//17-16-17-01від 24.12.2015 (далі іменується - Акт перевірки) (т. І а.с.12-31).

На підставі Акта перевірки фіскальним органом прийняті: податкове повідомлення-рішення № від 04.02.2016, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб на суму 43038 грн. 44 коп., в тому числі28692 грн. 29 коп. - основний платіж, 14346 грн. 15 коп. - штрафні санкції; № від 04.02.2016, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 10075 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 2518 грн. 75 коп.; вимогу від 04.02.2016 №Ф-01 про сплату боргу (недоїмки) із єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 63141 грн. 14 коп.; рішення №від 04.02.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 3157 грн. 06 коп.40 коп. (т. І а.с.32-36, 232).

У висновках Акту перевірки зазначено про порушення позивачем:

1. ст. 138. ст. 177 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ (із змінами та доповненнями), а саме: відображення перекручених даних в деклараціях, що призвело до заниження оподатковуваного доходу за 2014 рік на суму 181962 грн. 73 коп.

Відповідно до п. 164.1. п. 164.3 ст.164. п. 167.1 ст.167. п.177.1. п. 177.2. п. І 77.4 ст.177 Податкового Кодексу України (із змінами та доповненнями) донарахована за результатами перевірки сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за 2014 рік становить 28692,29 грн.

2. ст. 198, п. 199.1 ст.199, п. 200.1, п.200.3, п. 200.4 ст. 200, п. 200.14 ст. 200 Податкового кодексу України, внаслідок чого завищено податковий кредит на суму ПДВ 10075 грн.. в т.ч. за січень - 87,00грн., за лютий 1081,00грн., за травень 1101,0грн., за червень 1182,0грн., за липень 955,00 грн., за серпень - 1790,0грн., за вересень - 1083,0грн., за жовтень 1033,0грн., за листопад 1763 грн.

3. п. 2, ч. 1, ст. 7, ч.11 ст. 8, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого донарахована сума єдиного внеску становить 63141,14 грн. за 2014 рік.

Зокрема, контролюючим органом при перевірці фізичної особи-підприємця зроблений висновок про необґрунтоване включення до складу валових витрат витрат в загальному розмірі 154559 грн. по окремих рейсах, де дохід був нижчим за понесені витрати. Крім того, зазначено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 неправомірно включила до складу валових витрат витрати на пальне в розмірі 27403 грн. 73 коп., яке було використане транспортними засобами до пункту навантаження, оскільки замовники послуг проводили оплату вантажних перевезень від пункту навантаження до пункту розвантаження.

Однак, такі висновки відповідача, які покладені в основу оскаржуваних рішень, суд вважає необгрунтованими та неправомірними з наступних підстав.

Порядок формування фізичною особою-підприємцем, яка перебуває на загальній системі оподаткування, витрат для визначення об'єкту оподаткування податком на доходів фізичних осіб регулюється Податковим кодексом України.

Відповідно до п.177.1. ст.177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

За змістом п.177.4. ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи (п.177.5 ст.177 ПК України).

Нормами Податкового кодексу України встановлено, що доходи, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:

- доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;

- інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пп.135.1., 135.2. ст.135 ПК України).

Законодавцем встановлено, що дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар.

Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг (п.137.1 ст.137 ПК України).

Згідно із п.5 П(С)БО 15«Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року N 290, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 р. за N 860/4153, дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов'язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Крім того, відповідно до п.138.4 ст.138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

За змістом п.138.1. ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті та інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу.

Згідно із п.138.2. ст.138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.15.4 П(С)БО 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 р. N318, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248, до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, операційну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що контролюючий орган не вправі не визнавати факт понесення витрат та отримання доходів з підстав інших, аніж непредставлення до перевірки відповідних первинних документів.

В акті перевірки не вказується на ненадання відповідних первинних документів зі сторони позивача або їх невідповідність встановленим вимогам.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, законодавець передбачає, що не всі операції, які здійснюються підприємцем можуть бути дохідними (прибутковими), однак, основна мета здійснення підприємницької діяльності - одержання прибутку.

Надані позивачем первинні документи, на підставі яких ним формувались доходи та витрати, відповідають встановленими до них статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вимогам.

Розумна економічна причина (ділова мета) - спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту.

Економічний ефект - приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартість, а також само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Отримання платником податків доходу є результатом сукупності дій і здійснення ряду витрат, головною умовою для визнання витрат економічно виправданими на підставі такого критерію як «дохід (прибуток)» - є саме цільова направленість на отримання доходу (прибутку). Неотримання ж підприємцем доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не спрямована на отримання прибутку загалом, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик понесення більших витрат та неотримання доходу від конкретної операції.

Для визначення прибутковості господарської діяльності мають аналізуватись не окремі операції, а господарська діяльність в сукупності. Прибутковість кожної окремої господарської операції не є безумовною умовою здійснення господарської діяльності, а, отже, отримання збитків при здійсненні певної операції не може у всіх випадках свідчити про те, що перевищення витрат над доходами у такій операції, у нашому випадку - у такому рейсі, не може бути включеним до складу валових витрат.

Збиткова операція може бути визнана такою, що здійснена поза межами господарської діяльності платника податків лише у випадку, якщо податковий орган доведе відсутність об'єктивних економічних причин для негативного результату відповідної операції, здійснення останньої з метою штучного завищення валових витрат чи розміру податкового кредиту задля заниження об'єкту оподаткування, що відповідачем всупереч вимогам частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не доведено.

При цьому, витрати спрямовані в діяльності на отримання доходу і такі, які не принесли позитивного результату у вигляді доходу (прибутку), мають визнаватись обґрунтованими і враховуватись при оподаткуванні.

При цьому, як вбачається із податкової декларації фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про майновий стан і доходи за 2014 рік, її діяльність характеризується дохідністю, оскільки за результатами звітного періоду позивач отримав чистий дохід в розмірі 34091 грн. 70 коп. (т. І а.с.71-72).

Отже, діяльність позивача характеризується прибутковістю, тобто перевищенням суми доходів за звітний період, яким є календарний рік, над сумою понесених витрат.

Тому, витрати, понесені підприємцем по окремих рейсах, по яких контролюючий орган визначив перевищення частини витрат над фактично отриманий доходом, підлягають включенню до складу витрат за 2014 рік в розмірі 154559 грн. Дані витрати фактично здійснені підприємцем, безпосередньо пов'язані з підприємницькою діяльністю позивача та підтверджені належним чином оформленими документами.

Щодо включення витрат на придбання дизпалива по так званих «порожніх» рейсах у сумі 27403 грн. 73 коп. до складу валових витрат, то суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2014 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 до складу витрат було включено витрати на придбання дизельного палива, яке використовувалось з метою надання послуг з перевезення вантажів в межах та за межами України.

Судом встановлено, що підприємцем не включалися до складу валових витрат витрати по придбанню дизельного палива по рейсах до місця завантаження, які не оплачувалися замовником, що підтверджено книгою обліку доходів та витрат за 2014 рік, шляховими листами із зазначенням пробігу автомобіля без вантажу, фіскальними чеками на придбання дизпалива, звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, актами здачі-прийняття робіт, свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів (т. І а.с.73-207, т. ІІ а.с.7-8).

Крім того, твердження фіскального органу про відсутність права вважати витратами, понесеними в господарській діяльності, витрати дизельного пального на шлях без завантаження автомобіля, до пункту завантаження, суперечить законодавчим нормам.

Відповідно до частин 1-2 статті 47 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III, до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов'язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об'єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.

До комплексу допоміжних операцій, пов'язаних із внутрішніми перевезеннями вантажів автомобільним транспортом, належать: завантаження та розвантаження автомобільних транспортних засобів; перевантаження вантажів на інший вид транспорту чи транспортний засіб; сортування, пакування, обмірювання та маркування вантажу; накопичення, формування або дроблення партій вантажу; зберігання вантажу; транспортно-експедиційні послуги.

Згідно з частиною 1 статті 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

З системного аналізу наведених норм слідує, що перевезення вантажів включає в себе комплекс послуг, які надаються перевізником з метою доставити ввірений йому вантаж до пункту призначення. Тому, надання транспортного засобу для завантаження безпосередньо пов'язане із здійсненням господарської діяльності щодо перевезення вантажів.

В свою чергу, частиною 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV передбачено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 6 статті 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні2 від 16.07.1999 року №996-ХІV встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, у межах своєї компетенції, відповідно до галузевих особливостей розробляють на базі національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку методичні рекомендації щодо їх застосування.

У відповідності до Програми реформування системи бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.1998 №1706, було розроблено Методичні рекомендації з формування собівартості перевезень (робіт, послуг) на транспорті, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 05.02.2001 №65 (надалі - Методичні рекомендації), які можуть застосовуватись для цілей планування, ведення обліку і калькулювання собівартості перевезень вантажів і пасажирів, робіт і послуг, пов'язаних з транспортним процесом, як на транспортних підприємствах, так і на інших підприємствах, що виконують зазначені роботи (послуги), незалежно від форм власності і підпорядкування, але з врахуванням технологічних і організаційних особливостей кожного підприємства.

Пунктом 3 Методичних рекомендацій визначено, що собівартість перевезень (робіт, послуг) - це виражені в грошовій формі поточні витрати транспортних підприємств, безпосередньо пов'язані з підготовкою та здійсненням процесу перевезень вантажів і пасажирів, а також виконанням робіт і послуг, що забезпечують перевезення.

Пунктом 30 Методичних рекомендацій передбачено, що до виробничої собівартості перевезень включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; загальновиробничі витрати.

Пунктом 32 Методичних рекомендацій встановлено, що до статті калькуляції «Прямі матеріальні витрати» включається вартість усіх видів пально-мастильних та інших матеріалів (включаючи транспортно-заготівельні витрати), що використані як безпосередньо на виконання перевезень (робіт, послуг), так і на технологічні операції в процесі підготовки рухомого складу до експлуатації, а також витрати пально-мастильних матеріалів на допоміжно-службовий, учбово-тренувальний та невиробничий нальоти годин.

Зі змісту вказаної норми слідує, що паливно-мастильні матеріали, використані на пробіг автомобіля без вантажу, в розрізі конкретного перевезення є прямими витратами на вказане перевезення. Вартість перевезення вантажу узгоджується з урахуванням руху (подачі) транспортного засобу до місця завантаження та/або з місця розвантаження до гаража чи наступного місця призначення, що є складовою частиною послуги. Сам процес надання автомобіля під завантаження, транспортування вантажу, розвантаження, та доставка автомобіля від пункту розвантаження до місця його зберігання є діями, які супроводжують одну господарську операцію і без наявності хоча б однієї із них, господарська операція відбутися не може.

Тому, оподаткуванню підлягають всі дії: з пункту вибуття транспортного засобу до пункту завантаження і до моменту його повернення в пункт зберігання або відбуття від пункту розвантаження в інший пункт завантаження для здійснення іншої господарської операції. А пальне, використане під час руху по маршруту транспортного засобу без вантажу під навантаження або після розвантаження слід вважати таким, що використане у господарській діяльності.

Однак, ОСОБА_4 не скористалася своїм правом на включення таких витрат по придбанню дизельного палива, витрачене підприємцем для доставки транспорту до пункту навантаження.

А фіскальний орган при цьому зробив безпідставний та неправомірний висновок про включення таких витрат підприємцем до складу валових витрат та про протиправність такого включення суми понесених витрат на дизельне паливо для доставки транспорту до пункту навантаження, і як наслідок завищення валових витрат за 2014 рік в розмірі 27403 грн. 73 коп.

Отож, відображення витрат на суму 181962 грн. 73 коп. за 2014 рік фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 обґрунтоване та підтверджене необхідними документами первинного бухгалтерського та податкового обліку, тому визначення контролюючим органом грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб в розмірі 28692 грн. 29 коп. безпідставне.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення № від 04.02.2016, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб на суму 43038 грн. 44 коп., в тому числі 28692 грн. 29 коп. - основний платіж, 14346 грн. 15 коп. - штрафні санкції - підлягає скасуванню.

Висновки контролюючого органу про завищення позивачем податкового кредиту на суму ПДВ 10075 грн., оскільки ним неправомірно включено до складу валових витрат витрати на придбання дизельного палива, суд вважає безпідставними з огляду на наведене вище.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Таким чином, право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної, яка має усі обов'язкові реквізити.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи факт невключення витрат на придбання дизельного палива по порожніх рейсах позивача до складу валових витрат, а відтак і суми податку на додану вартість по таких витратах - до складу податкового кредиту,

Натомість, висновки, викладені в Акті перевірки щодо відображення некоректних даних в податкових деклараціях про майновий стан та доходи та з податку на додану вартість, списання необґрунтованих витрат, що призвело до заниження оподаткованого доходу за 2014 рік та завищення податкового кредиту, є безпідставними, оскільки контролюючий орган виключає зі складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по операціях, які не стали об'єктом оподаткування, тобто суми ПДВ, що входять до складу понесених підприємцем витрат на придбання дизпалива по рейсах до місця навантаження, але не були взагалі внесені позивачем до складу податкового кредиту звітного періоду, що підтверджено податковим деклараціями з податку на додану вартість (т. І а.с.53-70, т. ІІ а.с.9-10).

Тому, підлягає скасуванню і податкове повідомлення-рішення, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 10075 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 2518 грн. 75 коп. Як встановлено судом, фіскальний орган надіслав позивачу таке податкове повідомлення-рішення без номера та дати. Однак, в судове засідання представники податкової інспекції подали примірник податкового повідомлення-рішення, відповідно до якого зменшено бюджетне відшкодування з податку на додану вартість фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4, вже з № та датою прийняття «04.02.2016 року».

Відповідно до статті 58 Податкового кодексу України форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Так, згідно з Порядком надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженим Наказ Міністерства фінансів України 28.11.2012 № 1236, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.12.2012 за № 2135/22447 (чинним на момент спірних правовідносин), при складанні податкового повідомлення-рішення йому присвоюється номер, який вноситься, зокрема, до реєстру податкових повідомлень-рішень, надісланих (вручених) платникам податків - фізичним особам. Вказаним Порядком затверджена форма самого податкового повідомлення-рішення з обов'язковим зазначенням дати та його номера.

Судом враховано доводи позивача про відсутність дати спірного податкового повідомлення-рішення у примірнику, який був вручений позивачу, що дійсно є порушенням порядку та форми складання податкових повідомлень - рішень.

В свою чергу, частинами 4 та 5 статті 105 КАС України визначено перелік вимог, які може містити адміністративний позов.

У випадку, якщо порушення з боку суб'єктів владних повноважень ще не припинені, суд установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси позивача, самостійно обравши при цьому спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод і інтересів.

Дійшовши висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення, яким зменшено підприємцю суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 10075 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 2518 грн. 75 коп., суд зазначає, що належним способом захисту відновленого права позивача повинно бути скасування такого податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано адміністративний позов, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Тобто, нормами чинного КАС України передбачено право суду у виключних випадках виходити за межі позовних вимог, якщо буде з'ясовано, що це необхідно для забезпечення повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною 2 статті 162 КАС України встановлено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Позивач просить суд скасувати та визнати неправомірним податкове повідомлення-рішення без номера та дати, відповідно до якого зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Однак, при розгляді справи судом встановлено, що даному податковому повідомленню-рішенню присвоєний номер та дата, тому для захисту порушеного права суд виходить за межі позовних вимог та приходить до висновку про необхідність скасування податкового повідомлення-рішення № від 04.02.2016, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 10075 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 2518 грн. 75 коп.

Що стосується висновків фіскального органу щодо встановлення порушень вимог пункту 2 частини 1 статті 7, частини 11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI, за наслідками яких донарахована сума єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2014 рік у розмірі 63141 грн. 14 коп., то суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України №2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України №2464-VI, платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 11 статті 8 Закону України №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Базою нарахування єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб (пункт 2 частини 1 статті 7 Закону України №2464-VI).

Оскільки, судом встановлено, що фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 вірно визначено розмір оподаткованого доходу за 2014 рік, який є базою нарахування єдиного соціального внеску, то вимога від 04.02.2016 № Ф-01 про сплату боргу (недоїмки) із єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 63141 грн. 14 коп., та, як наслідок, прийняте рішення №від 04.02.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 3157 грн. 06 коп. підлягають скасуванню.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на момент розгляду справи, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності та обґрунтованості прийнятих рішень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи допустимі та належні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує судові витрати, здійснені позивачем, в повному обсязі.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 04.02.2016 року №, яким Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 43038,44 грн., а саме 28692,29 грн. за основним платежем та 14346,15 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 04.02.2016 року №, яким Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з податку на додану вартість, задекларованого за лютий-березень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2014 року, на суму 10075,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 2518,75 грн.

Визнати протиправним і скасувати рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 04.02.2016 року №, яким до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 застосовано штрафні санкції за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 3157,06 грн.

Визнати протиправною і скасувати вимогу Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 04.02.2016 року №Ф-01 про сплату Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 боргу зі сплати єдиного внеску у сумі 63141,14 грн.

Присудити на користь позивача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 1219 (одна тисяча двісті дев'ятнадцять) грн. 30 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.