Справа № 826/8413/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" березня 2016 р. м. Київ К/800/9800/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадже ння адміністративну справу з а позовом ОСОБА_4 до Головного упр авління Міністерства внутрі шніх справ України в м. Києві про визнання наказу протиправним та поновлення на роботі, за касаційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на постанову Окружного адміністративног о суду міста Києва від 24 липня 2014 р оку та ухвалу Київського апел яційного адміністративно го суду від 5 лютого 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - ГУ МВС України в м. Києві) про визнання протиправними і скасування наказів від 21 вересня 2012 року № 336 і 3 жовтня 2012 року № 563 о/с (далі - спірні накази) та поновлення на службі.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірними наказами відповідач звільнив його з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29 липня 1991 року (далі - Положення), за дискредитацію.

Вважаючи оскаржувані накази відповідача такими, що не ґрунтуються на дійсних обставинах справи та вимогах закону, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано протиправними і скасовано накази ГУ МВС України в м. Києві від 21 вересня 2012 року № 336 і 3 жовтня 2012 року № 563 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ (далі -ОВС), поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів, учинених іноземцями та відносно них) відділу карного розшуку Святошинського районного управління ГУ МВС України в м. Києві, з 5 жовтня 2012 року.

У касаційній скарзі ГУ МВС України в м. Києві посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення, у частині поновлення на роботі, скасувати та відмовити у позові, а в частині задоволених позовних вимог про скасування спірних наказів -залишити без розгляду.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ з 2000 року. З травня 2012 року обіймав посаду старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів, учинених іноземцями та відносно них) відділу карного розшуку.

Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 21 вересня 2012 року №336 за порушення норм службової та професійної етики, нехтування інтересам служби, що призвело до порушення кримінальної справи, на оперуповноваженого сектору розкриття злочинів, учинених іноземцями та відносно них відділу карного розшуку Святошинського районного управління ГУМВС України в м. Києві капітана міліції ОСОБА_4 наказано звільнити з органів внутрішніх справ згідно з пунктом 66 (за дискредитацію) Положення.

Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 3 жовтня 2012 року №563о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з 5 жовтня 2012 року.

Підставою для винесення вказаних наказів став висновок службового розслідування від 21 вересня 2012 року за фактом порушення Генеральною прокуратурою України кримінальної справи відносно позивача.

Даним службовим розслідуванням встановлено, що 21 серпня 2012 року у ході проведення досудового слідства у кримінальній справі №49-3291 слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Слободяником І.П. затримано ОСОБА_4 у порядку статті 115 Кримінального процесуального кодексу України, а 23 серпня 2012 року йому пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 162, частиною 1 статті 225, частиною 3 статті 307, частиною 3 статті 364, частиною 2 статті 365, частиною 1 статті 366 та частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України та обрану міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Задовольняючи позов і поновлюючи на службі позивача в органах внутрішніх справ, суди виходили з того, що факт скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ відповідачем не доведено, оскільки відсутній вирок про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності. Крім того, відповідачем порушено порядок звільнення.

Проте до такого висновку суди дійшли в порушення норм матеріального і процесуального права з таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи

наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Досліджуючи питання правомірності звільнення позивача суди не з'ясували характер рішення суб'єкта владних повноважень та відповідність його вимогам закону.

Так, з спірного наказу та висновку службового розслідування вбачається, що підставою для звільнення позивача слугувало порушення ним норм службової та професійної етики, нехтування інтересами служби, що призвело до дискредитації звання працівника міліції та порушення зазначеної кримінальної справи.

Відповідно до статті 66 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ.

Чинним законодавством не визначено поняття дискредитації.

Дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довір'я когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Аналізуючи складові цього поняття, приходимо до висновку, що вони тісно пов'язані з морально-етичними нормами. Отже, вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Ці вимоги відображені у статті 5 Закону України «Про державну службу», Кодексі честі працівника органів внутрішніх справ, Етичному кодексі працівника органів внутрішніх справ та інших нормативно-правових актах, що регулюють діяльність органів системи МВС України та їх особового складу.

Тому під вчинками, що дискредитують звання працівника ОВС та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

До таких вчинків, слід віднести: вчинення злочину, встановленого вироком суду, що набрав законної сили; скоєння корупційного діяння як різновиду адміністративного правопорушення; систематичне скоєння адміністративних правопорушень, що посягають на встановлений порядок управління, громадський порядок та громадську безпеку; заняття підприємницькою діяльністю; організацію страйків та участь у них; розголошення службової таємниці; появу на службі або поза службою в нетверезому стані, що ображає людську гідність; вживання алкогольних напоїв у форменому одязі у громадських місцях; прийняття наркотичних або токсичних препаратів без рецепту лікаря; систематичне порушення правил носіння форменого одягу, зовнішньої охайності; неодноразове грубе і зверхнє ставлення до громадян; прояви жорстокого або принизливого ставлення до людей; скоєння аморального проступку, не сумісного з продовженням служби в ОВС; систематичне поширення компрометуючої ОВС України інформації за допомогою засобів мас-медіа.

За такими критеріями і слід оцінювати рішення суб'єкта владних повноважень та враховувати, що законність такого не пов'язана з наявністю чи відсутністю рішення у кримінальній справі.

За приписами частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Колегія суддів звертає увагу судів попередніх інстанцій на те, що відсутність вироку у вищезазначеній кримінальній справі відносно позивача не може бути виключною обставиною для висновку про те, що дискредитації з боку останнього, під час встановлених службовим розслідуванням фактів, не було.

При цьому встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначених вимог закону суди не врахували, а тому судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 232 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало