Справа № 2а-1870/8917/12
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" березня 2016 р. м. Київ К/800/44615/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я.,

розглянула в письмовому провадженні касаційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.05.2013 у справі №2а-1870/8917/12 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Сумської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2013, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.05.2013, у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Сумської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень - відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 29.08.2013 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 05.11.2013 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.05.2013, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Глухівською об'єднаною державною податковою інспекцією проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01.01.2009 по 31.12.2011.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог статей 1 та 5 Указу Президента України від 03.07.1998 №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», статей 13, 14 Д Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №13-92 «Про прибутковий податок з громадян»; пункти 177.1, 177.2 статті 177 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності; підпункту 2.3.1, пункту 2.3 статті 2, підпунктів 7.4.1 та 7.4.2. пункту 7.4. статті 7, пунктів 9.3., 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 167.1 статті 167, пунктів 183.1, 183.2, 183.10 статті 183 Податкового кодексу України в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість.

За висновками акту перевірки позивачем в 3 кварталі 2009 року було перевищено граничну суму виручки понад 500 тис. грн., оскільки сума виручки за 2009 рік становить - 826841,56грн., за 2010 рік - 895998,66грн., за 2011 рік (1-3 квартал) - 704504,63грн., за 2011 рік (4 квартал) - 201050,80грн., у зв'язку з чим позивачу з 01.10.2009 йому необхідно було перейти на загальну систему оподаткування та перебувати на ній протягом 2010 та 2011 років.

За результатами перевірки Глухівською об'єднаною державною податковою інспекцією складено акт від 20.02.2012 №61/171/НОМЕР_1 та прийнято податкові повідомлення-рішення:

від 29.03.2012 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 33918,49грн., в тому числі 32802,75грн. основного платежу, 1115,74грн. - штрафні (фінансові) санкції;

від 29.03.2012 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 475427,83грн., у тому числі 399134,00грн. основного платежу, 76293,83грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Державною податковою службою у Сумській області в результаті розгляду скарги рішенням від 20.07.2012 № було збільшено суму податку на додану вартість на 40,00грн., у зв'язку з чим прийнято податкове повідомлення-рішення від 29.03.2012 № на 40.00грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем доведено перевищення підприємцем граничної суми виручки, що передбачена Указом Президента України від 03.07.1998 №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Разом з тим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що висновки судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованості позовних вимог не можна вважати такими, що зроблені на підставі повно та всебічно досліджених фактичних обставин справи при належному застосуванні норм чинного законодавства до спірних правовідносин.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

При цьому, відповідно до вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Натомість, судами попередніх інстанцій зазначене залишено поза увагою та не встановлено на підставі належних та допустимих доказів дійсних обставин справи.

Так, відповідно до статті 1 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується в тому числі для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500000,00грн. Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), вважається сума фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок та (або) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Отже, реалізація права суб'єкта малого підприємництва на запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання останнім установлених вказаним Указом положень.

Згідно зі статтею 5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства» в разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Таким чином, позивач, отримавши на розрахунковий рахунок суму, яка перевищує встановлений Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства» розмір виручки повинен був перейти на загальну систему оподаткування та сплачувати податкові зобов'язання.

Проте, зазначений Указ не містить положень, які б регулювали питання оподаткування сум, що перевищують граничний обсяг виручки, встановлений законодавцем. Відтак, надавати правову оцінку висновкам податкової інспекції про наявність підстав для нарахування позивачу податкових зобов'язань суди мали з урахуванням загальних принципів, закріплених у Конституції України, Законі України «Про систему оподаткування» та Податковому кодексі України, виключно якими встановлюються засади податкових відносин в Україні.

Отже, з моменту порушенням умов перебування на спрощеній системі оподаткування до позивача повинні застосовуватися положення статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок із громадян», відповідно до якої оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи. Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Якщо ці витрати не було підтверджено документально, вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Мінекономіки й Держкомітетом України, сприяння малим підприємствам та підприємництву, наведеними в додатку 6 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, розробленою Головною державною податковою інспекцією України згідно зі статтею 23 названого Декрету.

Таким чином, для правильного вирішення питання щодо правомірності визначення відповідачем податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб судам необхідно встановити розмір валового доходу позивача, отриманий ним після перевищення обсягу виручки у розмірі 500тис.грн., розмір витрат позивача, та відповідно визначити оподатковуваний дохід позивача після виникнення у нього обов'язку перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності.

Що ж стосується нарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства» суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, податку на додану вартість.

При вирішенні питання щодо виникнення у позивача обов'язку зареєструватись платником податку на додану вартість та оподаткувати операції з поставки послуг (товарів) таким податком, слід керуватися Законом України «Про податок на додану вартість», який визначає порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету.

Суб'єкт підприємницької діяльності підпадає під загальні вимоги Закону України «Про податок на додану вартість», а отже, є платником ПДВ, якщо відповідає одній із наведених у пункті 2.1 статті 2 цього Закону ознак платника податку, а саме: здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку; підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку; імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

Перелік підстав, за яких підприємець підлягає обов'язковій реєстрації як платник ПДВ, визначено у пункті 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість».

Так, відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку на додану вартість, у разі коли сума від здійснення операцій з поставки товарів, нарахована такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 тис. грн.

При цьому абзацом другим пункту 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобов'язана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним податковим періодом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що до моменту перевищення платником єдиного податку граничного обсягу виручки, визначеного у статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», положення Закону України «Про податок на додану вартість» щодо оподаткування поставок товару (послуг) не можуть поширюватися на такого платника.

Таким чином, з моменту перевищення обсягу виручки, визначеного у статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», починають розповсюджуватись положення Закону України «Про податок на додану вартість», зокрема підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону щодо підстав для обов'язкової реєстрації платником податку.

Відповідно, у разі, коли з моменту перевищення граничного розміру виручки, визначеного статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», особою, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, допущено перевищення операції з поставки товарів (послуг) сукупно протягом останніх дванадцяти календарних місяців 300 тис. грн. (без урахування податку на додану вартість), у такої особи виникає обов'язок зареєструватися платником та сплатити податок на додану вартість, починаючи з операції, за якою відбулось перевищення загальної суми від здійснення операцій з поставки товарів (послуг).

При цьому, слід врахувати, що виходячи із положень абзацу четвертого пункту 9.4 статті Закону України «Про податок на додану вартість», особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування. Проте у такої особи не виникає обов'язку подавати податкову декларацію з податку на додану вартість та нести відповідальність за неподання.

З огляду на викладене, з метою правильного вирішення справи слід встановити дату здійснення операції, яка зумовила перевищення розміру виручки, визначеного статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», з настанням якої пов'язується поширення на платника загальної системи оподаткування; дату здійснення операції, за якою позивачем перевищено граничний обсяг оподатковуваних операцій, встановлений підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість»; податковий період, у якому у позивача виник обов'язок зареєструватись платником податку на додану вартість, оподаткувати поставку товарів (послуг) та сплатити податок до бюджету.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій зазначене залишено поза увагою, належної правової оцінки обставинам справи надано не було.

Крім того, судами залишено поза увагою та не надано правової оцінки тому, що за висновками податкового органу позивач у зв'язку з перевищенням обсягу виручки у 2009 році мав перебувати на загальній системі оподаткування і в 2010 та 2011 роках, проте згідно пояснень позивача і в 2010 році, і в 2011 році ним отримувалися свідоцтва про сплату єдиного податку.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки встановлення нових обставин вимагає дослідження доказів, що знаходиться поза межами касаційного розгляду справи, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції із скасуванням ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій як таких, що не відповідають статті 159 цього Кодексу.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Керуючись статтями 210, 222, 223, 224, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.05.2013 у справі №2а-1870/8917/12 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ І.Я. Олендер