Справа № 820/8505/14
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" березня 2016 р. м. Київ К/800/58315/14

К/800/59465/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Зайцева М.П., Маринчак Н.Є.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Міцар», Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області
та постановуХарківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2014 року
у справі№820/8505/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Міцар»
доІндустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області
проскасування податкових повідомлень-рішень в частині,-

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Міцар» (далі - ТОВ «Міцар», позивач) звернулось до суду із адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просило скасувати податкові повідомлення-рішення Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 17 червня 2013 року № в частині донарахування податкового зобов'язань з податку на прибуток у розмірі 172578,38 грн. та застосування штрафних санкцій у відповідній частині, а також № в частині донарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість у розмірі 130526,8 грн. та застосування штрафних санкцій у відповідній частині.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року позов задоволено, скасовано податкові повідомлення-рішення Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 17 червня 2013 року № , № .

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2014 року у даній справі скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року та прийнято нове рішення про часткове задоволення позову, яким скасовано податкові повідомлення-рішення від 17 червня 2013 року № на суму 30611 грн. (в тому числі основний платіж - 30610 грн., штрафна (фінансова) санкція - 1 грн.) та № на суму 27349 грн. (в тому числі основний платіж - 27348 грн., штрафна (фінансова) санкція - 1 грн.). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції в задоволеній частині позовних вимог, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційні скарги не надходили, що не перешкоджає їх розгляду по суті.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційних скарг, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведена планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Міцар» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2010 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено акт №2452/22.1-06/25187488 від 03 червня 2013 року про порушення вимог пунктів 1.23, 1.31, підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4, підпункту 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 135.5 статті 135, статті153, пункту 138.2 статті 138, підпунктів 139.1.9, 139.1.12 пункту 139.1 статті 139, підпункту 153.2.3 пункту 153.2 статті 153 Податкового кодексу країни, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 212066 грн.; пункту 4.2 статті 4, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 138796 грн.

За наслідками вказаного акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 17 червня 2013 року №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 212066,00 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 16520,50 грн.; №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 138796,0 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 22937,50 грн.

Підставою прийняття спірних податкових повідомлень-рішень стали висновки про неправомірне не включення позивачем до складу доходів вартості наданих послуг з користування нежитловими будівлями літ. «Д-1», «Б-Г», «И-1», «Ж-1», №10 та нежитловими приміщеннями №1-37 в літ. «А-1»; віднесення до складу витрат вартості оренди складських та офісних приміщень згідно з договорами оренди від 01 січня 2011 року №1, № 2 та від 08 листопада 2012 року №5, № 6; включення до валових витрат суми з придбання послуг у ФОП ОСОБА_3; а також подвійне включення до складу податкового кредиту сплачені суми податку на додану вартість згідно податкових накладних та суми податку на додану вартість, що не підтверджені податковими накладними; віднесення до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по господарським операціям з ПМП «СВА».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправне донарахування позивачу податкових зобов'язань та застосування до нього штрафних санкцій.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції надав іншу правову оцінку обставинам справи та дійшов висновку, що судження податкового органу про порушення позивачем податкового законодавства частково знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд України вважає висновки суду апеляційної інстанції передчасними, та такими, що зроблені з невірним застосуванням норм матеріального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак таке судове рішення не є таким, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд вживає передбачені законом заходи для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Згідно з пунктом 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України одним із принципів адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі. Дотримання цього принципу вимагає від суду, який розглядає адміністративну справу, встановлення фактичних обставин справи, навіть якщо на них немає посилання сторін в їх доводах чи запереченнях, з витребуванням відповідних доказів в тому числі із власної ініціативи, що обумовлюється публічним характером спору в адміністративній справі.

Під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (стаття 161 Кодексу адміністративного судочинства України).

Рішення суду апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Підставою для висновків про неправомірність не включення позивачем до складу валового доходу 39367,00 грн. та заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість в сумі 90551,00 грн. стало встановлення податковим органом не включення до бази оподаткування операцій з безоплатного надання в користування ФОП ОСОБА_3 нежитлових приміщень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Міцар» від 27 січня 2011 року №3 до статутного фонду підприємства внесено ФОП ОСОБА_4 право користування на 5 років нежитловими будівлями літ. «Д-1», «Б-Г» «И-1», «Ж-1», № 10 загальною площею 342,6 кв.м та нежитловими приміщеннями № 1-37 в літ. «А-1» загальною площею 955,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (право користування на п'ять років вищезазначеними - нежитловими будівлями та приміщеннями оцінюється у розмірі 3 600000 грн.), які належать на праві власності ОСОБА_4

Між ТОВ «Міцар» та ФОП ОСОБА_4 укладено договір від 27 січня 2011 року, згідно з умовами якого позивач приймав на себе зобов'язання щодо використання вищезазначеного приміщення за його цільовим призначенням без права передачі третім особам.

ФОП ОСОБА_4 згідно з договорами оренди від 05 січня 2011 року №2, від 04 січня 2012 року №3, від 08 листопада 2012 року № 7, надавав в оренду ФОП ОСОБА_3 вищезазначені приміщення загальною площею 426,0 кв.м.

Отже, на час користування ФОП ОСОБА_3 приміщеннями площею 426,0 кв.м вони перебували у користуванні ТОВ «Міцар».

Суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість висновків податкового органу про необхідність включення до складу доходів позивача сум послуг по користуванню приміщеннями ФОП ОСОБА_3, оскільки договори оренди між позивачем та ФОП ОСОБА_3 не укладались та доходи у розумінні пункту 4.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не отримувались.

Апеляційний суд дійшов протилежного висновку, мотивувавши його тим, що на час користування ФОП ОСОБА_3 зазначені приміщення перебували у користуванні ТОВ «Міцар», якому вони були передані раніше на підставі наявного в матеріалах справи акта приймання-передачі приміщень, а отже послуги з користування приміщеннями ФОП ОСОБА_3 були надані саме позивачем по справі.

З огляду на встановлені обставини по цьому епізоду, суд апеляційної інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що укладання договорів оренди приміщень між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3, які у встановленому порядку були передані до статутного фонду юридичної особи - позивача, жодним чином не звільняє останнього як платника податку від обов'язку враховувати у податковому обліку в порядку встановленому пунктом 1.23 статті 1, пунктом 1.31 статті 1, підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» операції з користування ФОП ОСОБА_3 цими приміщеннями, які перебувають в користуванні цього платника та внесені до його статутного фонду.

Однак, іншим мотивом для визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток, який напряму пов'язаний з вищеописаним, було безпідставне включення позивачем до складу інших витрат вартості оренди складських приміщень у сумі 78444 грн., які використовувались підприємством ТОВ «Міцар» згідно з договорами оренди №2 від 01 січня 2011 року, №1 від 01 січня 2011 року, №6 від 08 листопада 2012 року, № 5 від 08 листопада 2012 року.

В той же час, судом взагалі не перевірено правову природу виникнення витрат у сумі 78444 грн., чи є вони орендною платою або загальногосподарськими витратами тощо, а також факту укладання між позивачем та ФОП ОСОБА_4 договорів, наведених ними в судових рішеннях, відповідно не надано належної правової оцінки тому, чи можна вважати безоплатним користування ФОП ОСОБА_3 приміщенням площею 426,0 кв.м та чи позивач на підставі цивільно-правових угод надав приміщення в оренду ФОП ОСОБА_4, яка в подальшому укладала відповідні договори з третіми особами, в тому числі і з ФОП ОСОБА_3

Як наслідок, лише після встановлення цих обставин можна робити висновок про безоплатність користування ФОП ОСОБА_3 приміщенням, про правомірність чи неправомірність віднесення позивачем до складу витрат на утримання приміщень, що були передані до його статутного фонду, та про їх використання у своїй господарській діяльності.

Викладене вказує на непідтвердження відповідних обставин та фактів належними засобами та у передбачений чинним законодавством спосіб.

Поруч з цим, апеляційний суд прийшов до висновку про обґрунтованість донарахування податковим органом податкового зобов'язання позивачу з податку на прибуток у сумі 64789 грн., внаслідок порушення підприємством підпункту 139.1.12 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, вказавши, при цьому, на визнання зазначеного порушення позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Між тим, під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, а також в касаційній скарзі позивач стверджував, що він погоджується з сумою фактично завищених витрат по господарським операціям на суму 171685,30 грн. з платником єдиного податку ФОП ОСОБА_3, проте інші господарські операції на суму 110007,70 грн. проводились з ФОП ОСОБА_5, який перебував на загальній системі оподаткування.

Суд апеляційної інстанції вказаним обставинам та доводам правової оцінки не надав, не встановив чи відповідають вони дійсності, що виключає можливість перевірки касаційним судом правильності судового акту в цій частині, а відтак ці обставини підлягають дослідженню при новому розгляді справи.

Окрім того з приводу наведених апеляційним судом мотивів щодо неподання позивачем до суду документальних доказів факту надання податкових накладних до перевірки, судова колегія вважає за необхідне наголосити на тому, що суди не повинні обмежуватися дослідженням лише тих доказів, які були проаналізовані податковим органом під час проведення перевірки. Як платник податків, так і податковий орган, можуть надати суду інші докази, що стосуються правомірності формування платником податків сум від'ємного значення з податку на прибуток. Причини неподання чи відсутності відповідних доказів під час проведення перевірки повинні оцінюватися судами з урахуванням усіх обставин справи.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження суду апеляційної інстанції, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність його висновків в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, що входять до предмета доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно частини 4 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судом апеляційної інстанції на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Міцар», Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області задовольнити частково.

Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2014 року скасувати та направити справу на новий розгляд до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді О.А. Веденяпін
М.П. Зайцев
Н.Є. Маринчак