Справа № 813/7679/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року №813/7679/14

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

судді Гулика А.Г.,

судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів та третьої особи Гапеєва С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Міністра юстиції України Петренка Павла Дмитровича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу від 27.10.2014 року №2331/к, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним позовом, в якому, із урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області 27.10.2014 року;

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України з використання незареєстрованої кореспонденції для видання наказу Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1»;

- визнати протиправними дії Міністра юстиції України з підписання наказу Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1» на підставі незареєстрованих документів;

- стягнути з Міністерства юстиції України відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 грн.

Так, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року позовну заяву в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1» й поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області 27.10.2014 року було залишено без розгляду.

Окрім того, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року у справі №813/7679/14 у задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись із прийнятими рішеннями, позивачем було оскаржено ухвалу та постанову суду від 19.10.2015 року в апеляційному порядку.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року про залишення позовної заяви без розгляду в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1» й поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області 27.10.2014 року, а справу направлено в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 року апеляційну скаргу позивача було задоволено частково, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року у справі №813/7679/14 в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій Міністерства юстиції України з використання незареєстрованої кореспонденції для видання наказу Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1» та визнання протиправними дії Міністра юстиції України з підписання наказу Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1» на підставі незареєстрованих документів скасовано і прийнято нову, якою ці позовні вимоги задоволено, а в решті постанову суду першої інстанції було залишено без змін.

02.02.2016 року справа була надіслана Львівським апеляційним адміністративним судом до Львівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду і надійшла до суду 10.02.2016 року, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі.

У подальшому, ухвалою суду від 19.02.2016 року було задоволено заяву про самовідвід головуючого-судді Гавдика З.В., суддів Кухар Н.А., Кедик М.В. у справі №813/7679/14, а матеріали даної справи було передано до канцелярії суду для визначення складу колегії суддів (головуючого-судді та двох членів колегії суддів) у справі в порядку, встановленому ч.3 ст.15-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до вимог ст.15-1 Кодексу адміністративного судочинства України та за результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, адміністративну справу №813/7679/14 було передано на розгляд колегії суддів Львівського окружного адміністративного суду у складі головуючого-судді Сасевича О.М, суддів Брильовського Р.М. та Сидор Н.Т.

Ухвалою судді від 22.02.2016 року адміністративну справу №813/7679/14 було прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 02.03.2016 року.

У судовому засіданні 02.03.2016 року суддею Львівського окружного адміністративного суду Брильовським Р.М. заявлено про самовідвід в порядку п.4 ч.1 ст.27 та ст.30 Кодексу адміністративного судочинства України, яка була ухвалою від 02.03.2016 року задоволена й адміністративна справа №813/7679/14 передана для визначення члена колегії суддів у справі в порядку, встановленому ч.3 ст.15-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до вимог ст.15-1 Кодексу адміністративного судочинства України відбулася автоматична зміна складу колегії суддів і замість судді Брильовського Р.М. до її складу введено суддю Гулика А.Г., у зв'язку з чим адміністративну справу №813/7679/14 було передано на розгляд колегії суддів Львівського окружного адміністративного суду у складі головуючого-судді Сасевича О.М, суддів Гулика А.Г. та Сидор Н.Т.

21.03.2016 року ОСОБА_1 було подано до Львівського окружного адміністративного суду дві заяви, в яких вона, зважаючи на тимчасову непрацездатність члена колегії суддів Сидор Н.Т., вимагала, зокрема, забезпечити розгляд і вирішення адміністративної справи №813/7679/14 упродовж розумного строку та просила провести заміну даної судді в колегії.

22.03.2016 року на загальних зборах суддів Львівського окружного адміністративного суду (протокол №6 від 22.03.2016 року) було розглянуто заяву ОСОБА_1 та, з метою гарантування вирішення означеного спору впродовж розумного строку, вирішено провести повторний автоматизований розподіл справи №813/7679/14 для заміни в складі колегії судді Сидор Н.Т., у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю останньої.

Розпорядженням керівника апарату Львівського окружного адміністративного суду від 22.03.2016 року №56-Р було призначено повторний автоматизований розподіл справи №813/7679/14.

Відповідно до вимог ст.15-1 Кодексу адміністративного судочинства України та за результатами автоматичної зміни складу колегії суддів замість судді Сидор Н.Т. до її складу введено суддю Потабенко В.А., у зв'язку з чим адміністративну справу №813/7679/14 передано на розгляд колегії суддів Львівського окружного адміністративного суду у складі головуючого-судді Сасевича О.М, суддів Гулика А.Г. та Потабенко В.А.

Так, як вбачається зі змісту позовної заяви, інших матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді обґрунтовані тим, що на думку позивача її було протиправно звільнено з роботи за п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України. Позивач стверджує, що роботодавцем було невірно оцінено обставини справи, а його висновки про порушення трудових обов'язків саме зі сторони ОСОБА_1, а також про характер такого порушення, є помилковими і необґрунтованими.

Зокрема, позивач вказує на те, що окремі особи, щодо яких вона як керівник Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області зобов'язана подавати табель обліку робочого часу, 17.07.2014 року були відсутні на робочому місці, що й було відображено у відповідному табелі. Такі обставини підтверджуються відповідними актами, складеними працівниками Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області, й щодо цих випадків особи, відсутні на робочому місці, відмовилися надавати пояснення.

У зв'язку з чим, роботодавцем (яким позивач не є) було прийнято поданий табель, й особам, відсутнім на роботі, ним було нараховано й виплачено заробітну плату в меншому розмірі, тобто з вирахуванням відображеного в табелі часу відсутності на робочому місці, що є обґрунтованим, зважаючи на дійсну відсутність таких працівників під час робочого дня.

Проте, у подальшому, за скаргами осіб, що допустили відсутність на робочому місці, відповідачем без достатнього обґрунтування, взявши до уваги лише аргументи й доводи таких осіб, було безпідставно викладено висновок про нібито внесення ОСОБА_1 неправдивих відомостей до табелю обліку робочого часу за 2 половину липня 2014 року. При цьому, позивач акцентує, що такі скарги навіть не були офіційно зареєстровані Міністерством юстиції України як вхідні документи, відтак і не підлягали розгляду, а рішення за наслідком їх протиправного розгляду були суб'єктивними й не враховували дійсних обставин справи та норм чинного законодавства. Тому, на переконання позивача, висновки про порушення нею трудових обов'язків є безпідставними, а також і безпідставним є подальше застосування стягнення за таке гадане порушення.

Окрім того, позивач звертає увагу на те, що відповідачем при обранні щодо неї виду стягнення не було враховано ані ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду (яка, навіть за умови дійсного внесення неправдивих відомостей у табель обліку робочого часу, становить 77,02 грн. недоплаченої заробітної плати), ані обставини, за яких вчинено проступок (які безумовно свідчать про правомірність дій позивача, а принаймні про наявність підстав для такої їх оцінки на той час), і попередню роботу працівника (позивач за час тривалої роботи в органах Міністерства юстиції України жодного разу не притягувалася до відповідальності, а лише заохочувалася за успішну роботу).

Позивач також звертає увагу на те, що фактично ситуація із її звільненням була обумовлена триваючим конфліктом усередині територіального підрозділу Міністерства юстиції України, й у жодному разі таке звільнення не ґрунтується на приписах чинного законодавства України та дійсних обставинах справи.

Ураховуючи викладені обставини й доводи, позивач стверджує про протиправність свого звільнення, у зв'язку з чим відповідний наказ підлягає скасуванню, а незаконно звільнений працівник - поновленню на посаді.

Відповідач й третя особа проти позову заперечили, наголошуючи на правомірності звільнення ОСОБА_1. Зокрема, вони вказують на те, що ОСОБА_1 як начальник Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області зобов'язана щомісячно до 12 та 22 числа подавати табель обліку робочого часу до управління фінансового забезпечення Головного управління юстиції у Львівській області.

За другу половину липня 2014 року ОСОБА_1 було подано табель обліку робочого часу з відомостями про відсутність окремих працівників на робочому місці 17.07.2014 року, в зв'язку з чим їм було виплачено заробітну плату в меншому розмірі (на 38,51 грн. менше).

Проте, у подальшому такі особи звернулися зі скаргами до Міністерства юстиції України щодо недоотримання заробітної плати за липень 2014 року. У цих зверненнях працівники Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської вказали про внесення недостовірної інформації щодо них до табелю обліку робочого часу за липень 2014 року, та порушення їх прав на отримання заробітної плати в повному обсязі.

Відтак, узявши до уваги дані таких скарг, пояснення Головного управління юстиції у Львівській області, відмову від пояснень зі сторони позивача, відповідачем було встановлено, що ОСОБА_1 до табелю обліку робочого часу за 2 половину липня 2014 року було внесено неправдиві відомості, що призвело до невиплати окремим працівникам частини заробітної плати.

Указані обставини свідчать про наявність одноразового грубого порушення ОСОБА_1 своїх посадових обов'язків, яке згідно з п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, є підставою для її звільнення, що й було правомірно вчинено за оспорюваним наказом, підстав для скасування якого та поновлення позивача на посаді немає.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, поясненнях та просила суд позов задовольнити повністю, а саме: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1» і поновити її на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області.

У судовому засіданні представник відповідачів Міністерства юстиції України, Міністра юстиції України Петренка Павла Дмитровича, а також третьої особи Головного територіального управління юстиції у Львівській області проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях та просив суд у позові відмовити повністю, в зв'язку із його безпідставністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів і третьої особи, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1» позивача було звільнено зі займаної посади начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п.1 ст.41 Кодексу законів про працю України.

Як випливає зі змісту наказу від 27.10.2014 року №2331/к, таке одноразове грубе порушення ОСОБА_1 своїх трудових обов'язків полягало у внесенні нею до зведеного табелю обліку використаного робочого часу працівниками Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області за 2-гу половину липня 2014 року недостовірної інформації щодо відпрацьованого 17.07.2014 року часу окремими працівниками меншої тривалості ніж насправді, порушенні права відповідних працівників на отримання заробітної плати в повному обсязі, халатному ставленні позивачем до виконання своїх посадових обов'язків, зазначених у п.10 Положення про районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні управління юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 року №1707/5.

Як вказано в наказі від 27.10.2014 року №2331/к, про порушення ОСОБА_1 своїх трудових обов'язків та прав інших працівників було повідомлено Міністерство юстиції України зверненнями начальника відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 та державного реєстратора відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Самбірського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_6 щодо недоотримання заробітної плати за липень 2014 року.

Як слідує з цього ж наказу від 27.10.2014 року №2331/к, підставою для його прийняття були: звернення ОСОБА_5, ОСОБА_6, акт про відмову у наданні пояснень ОСОБА_1, матеріали перевірки.

У зв'язку з чим суд відзначає, що п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України встановлено, що крім підстав, передбачених ст.40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

При цьому, звільнення за п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для застосування таких стягнень, зокрема, з урахуванням приписів ст.ст.147-149 Кодексу законів про працю України.

Відтак, у даному випадку, при вирішенні питання про застосування наслідків порушення працівником трудової дисципліни та можливості застосування п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, слід ураховувати вимоги про строк для застосування дисциплінарного стягнення, встановлений ст.148 Кодексу законів про працю України, тобто таке стягнення може накладатися не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку та не пізніше шести місяців з дня його вчинення. Окрім того, роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, як це визначено ч.1 ст.149 Кодексу законів про працю України. А при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен в обов'язковому порядку враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, що передбачено ч.3 ст.149 Кодексу законів про працю України. Застосовуючи ж такий захід стягнення як звільнення за п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, роботодавець повинен також, ураховуючи характер дії або бездіяльності працівника, істотність наслідків порушення трудових обов'язків, особливості причинного зв'язку між порушенням і його наслідками, форму вини, встановити, що допущений працівником одноразовий проступок характеризується ознакою грубості.

Указане кореспондує п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9, у якому вказується, що в справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 Кодексу законів про працю, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 Кодексу законів про працю правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Виходячи з п.27 цієї ж постанови Пленуму, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, слід також виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Проте, як обґрунтовано встановлено судом у цій справі, роботодавцем при звільненні ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України не було дотримано наведених вище нормативних приписів, що призвело до протиправного звільнення позивача.

Так, як засвідчується матеріалами справи та підтверджується сторонами, наказом Головного управління юстиції у Львівській області від 15.07.2014 року №1068/к «Щодо режиму роботи та обліку робочого часу працівників територіальних управлінь юстиції Львівської області» начальнику Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області доручено щомісячно до 12 та 22 числа подавати табель обліку робочого часу до управління фінансового забезпечення Головного управління юстиції у Львівській області.

Із матеріалів справи випливає, що ОСОБА_1, яка на той час займала посаду начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області, в частині подання табеля обліку робочого часу за другу половину липня 2014 року такий обов'язок було виконано.

А саме, за супровідним від 21.07.2014 року №315/08-12/618 нею було скеровано начальнику Головного управління юстиції у Львівській області табель обліку використання робочого часу працівниками Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області за другу половину липня 2014 року.

У такому табелі обліку робочого часу відображено відпрацьований 17.07.2014 року час начальником відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 та державним реєстратором відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_6 в обсязі 5 год. 15 хв., тоді як інші працівники відпрацювали цей день упродовж 8 год. 15 хв.

Таким чином, позивач, керуючись згаданим вище наказом Головного управління юстиції у Львівській області від 15.07.2014 року №1068/к, подала до Головного управління юстиції у Львівській області табель обліку робочого часу, в якому було внесено відомості про фактичне відпрацювання двома працівниками робочого часу за 17.07.2014 року в меншому обсязі (менше на три години).

У зв'язку з чим, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1, виходячи з покладених на неї обов'язків і наявних повноважень, було добросовісно та в достатній мірі здійснено свій обов'язок щодо фіксування відпрацьованого робочого часу працівниками Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області за другу половину липня 2014 року, нею було в установлені строки подано особі, яка здійснює виплату заробітної плати, відповідний табель обліку робочого часу.

При цьому, як зазначено в примітках табелю обліку робочого часу за другу половину липня 2014 року, дані по відділу державної виконавчої служби та відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесені згідно підтверджених даних, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 17.07.2014 року були відсутні на роботі більше трьох годин. Окрім того, на звороті такого табеля наявна рукописна примітка про врахування при внесенні відомостей щодо відпрацьованого часу працівниками цих підрозділів (ОСОБА_5 та ОСОБА_6) документів про їх відсутність на роботі від 17.07.2014 року, 21.07.2014 року. У матеріалах справи наявні такі документи, а саме - доповідні записки про відсутність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 17.07.2014 року на роботі з 10 год. 30 хв. до 12 год. 45 хв., з 14 год. по 15 год. 15 хв., з 16 год. 30 хв. по 18 год., які склали працівники Самбірського міськрайонного управління юстиції В.Б. Бендер-Євгененко, ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також акт про відмову надання пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_5, зокрема, про їх відсутність на роботі 17.07.2014 року, складений 21.07.2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

У цьому контексті суд відзначає, що відповідно до наявної в матеріалах справи посадової інструкції державного реєстратора відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Самбірського міськрайонного управління юстиції такий працівник призначається на посаду та звільняється з посади начальником Головного управління юстиції у Львівській області й підпорядковується безпосередньо начальнику відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби. А згідно з посадовою інструкцією начальника районного, районного у місті, міського, міськрайонного відділу державної виконавчої служби у Львівській області, він призначається на посаду та звільняється з посади начальником Головного управління юстиції у Львівській області й підпорядковується безпосередньо начальнику відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області. Зазначене свідчить про відсутність прямого службового підпорядкування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивачеві та обумовлює обмеження в можливості з'ясування останньою обставин та умов виконання такими працівниками своїх трудових обов'язків.

Відтак, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1, ураховуючи особливості підпорядкування ОСОБА_5 та ОСОБА_6, було вжито належних заходів щодо з'ясування обставин відсутності таких працівників на роботі 17.07.2014 року, вжито заходів щодо фіксування таких обставин, проінформовано Головне управління юстиції у Львівській області про факт відсутності таких працівників на робочому місці та про відомості, якими це засвідчується.

Суд наголошує на тому, що в подальшому Головним управлінням юстиції у Львівській області було прийнято до роботи наданий ОСОБА_1 табель обліку використання робочого часу працівниками Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області за другу половину липня 2014 року та здійснено відповідні нарахування й виплату заробітної плати. При цьому, Головним управлінням юстиції у Львівській області не було поставлено під сумнів коректність наданих відомостей щодо часу, відпрацьованого 17.07.2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не було вжито заходів із додаткового з'ясування причин і обставин відсутності на роботі працівників, які призначені на посади начальником Головного управління юстиції, тощо.

У той же час, викладаючи в наказі про звільнення ОСОБА_1 відомості про внесення нею недостовірної інформації до табелю обліку використання робочого часу за другу половину липня 2014 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідачем фактично не було належним чином встановлено факту дійсного відпрацювання такими працівниками робочого дня повної тривалості.

Як випливає з матеріалів справи та засвідчується поясненнями представника відповідача, у такому висновку відповідач базувався виключно на відомостях, поданих цими ж працівниками - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, й приймаючи оспорюване рішення відповідачем не було проведено ані службового розслідування, ані перевірки обставин, викладених скаржниками та іншими учасниками спірних правовідносин, що не може бути обґрунтованим і об'єктивно та достовірно їх підтверджувати.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем узагалі не було достовірно встановлено факт порушення ОСОБА_1 своїх трудових обов'язки, а обставини справи свідчать про зворотне, відтак, відсутність проступку унеможливлює застосування до позивача дисциплінарної відповідальності.

Окрім того, суд також відзначає, що обов'язковою ознакою підстави звільнення за п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України є грубість порушення. Таким чином, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим необхідно передбачити, яку шкоду завдало (могло завдати) таке порушення. Найбільш ґрунтовним аргументом в даному випадку є доведення реального настання (або реальної загрози настання) шкідливих наслідків, які спричинило або могло спричинити порушення трудових обов'язків, характер таких наслідків, їх істотність, причинно-наслідковий зв'язок між вчиненим одноразовим порушенням трудових обов'язків і такими наслідками.

Проте, в даному випадку, внаслідок табелювання ОСОБА_1 робочого часу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за 17.07.2014 року тривалістю в 5 год. 15 хв. останнім було виплачено кожному з них заробітну плату, меншу на 38,51 грн., що не свідчить про істотність таких наслідків, а враховуючи відсутність належних доказів порушення ОСОБА_1 своїх трудових обов'язків як таких (про що зазначено вище), це вказує як на відсутність дисциплінарного проступку, так і на відсутність його істотних шкідливих наслідків, та виключає причинно-наслідковий зв'язок між ними. У зв'язку з чим, безпідставним є застосування п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України.

Суд також не може погодитися з посиланням відповідача в оспорюваному наказі на халатне ставлення ОСОБА_1 до виконання своїх посадових обов'язків, зазначених у п.10 Положення про районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні управління юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 року №1707/5. Так, відповідачем не зазначено конкретного обов'язку, визначеного у п.10 Положення, який порушено позивачем (даний пункт містить ряд різноманітних обов'язків начальника управління юстиції), а саме формулювання про «халатне ставлення до виконання своїх посадових обов'язків» вказує на тривалу характеристику роботи позивача в цілому, що не відповідає нормі п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, позаяк звільнення за цією статтею повинно базуватися на конкретному одноразовому порушенні.

Окрім того, суд акцентує увагу на тому, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати попередню роботу працівника, як це визначено ч.3 ст.149 Кодексу законів про працю України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 впродовж роботи в органах юстиції неодноразово заохочувалася та відзначалася за належне виконання службових обов'язків і до відповідальності не притягувалася. Проте, як випливає з обставин справи, такі обставини відповідачем при обранні виду стягнення та звільненні позивача до уваги не бралися та не аналізувалися в сукупності з іншими обставинами, що не є правомірним.

Окремо суд також відзначає й бере до уваги те, що в адміністративній справі №813/7679/14 Львівським апеляційним адміністративним судом було винесено постанову від 27.01.2016 року, якою визнано протиправними дії Міністерства юстиції України з використання незареєстрованої кореспонденції для видання наказу від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1» та визнано протиправними дії Міністра юстиції України з підписання цього наказу на підставі незареєстрованих документів.

Відтак, зазначене є додатковою обставиною для висновку щодо протиправності оспорюваного наказу від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1», а в зв'язку з цим і звільнення позивача, яке відбулося за даним наказом.

У цьому контексті суд вважає за необхідне також додатково зауважити, що з урахуванням приписів чинного законодавства України щодо строків для застосування дисциплінарного стягнення, використання як підстави для цього звернень, які не зареєстровані, породжує ситуацію правової невизначеності. Позаяк, ані позивач, ані інші особи не можуть об'єктивно та достовірно оцінювати правомірність чи неправомірність застосованого стягнення, оскільки не відомо коли власник або уповноважений ним орган виявив проступок працівника. Таким чином нівелюється встановлений законом «строк давності» для застосування дисциплінарного стягнення, який є засадою належного забезпечення прав працівника. А це, в свою чергу, вказує на відсутність гарантій, які б могли запобігти свавільному застосуванню відповідного матеріального законодавства й надає роботодавцеві повну свободу дій (обмежуючи таким чином права працівника) та порушує принцип юридичної визначеності. Зокрема, про вказане зазначає Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 09.01.2013 року в справі «Олександр Волков проти України».

Таким чином, ураховуючи всі встановлені дійсні обставини справи в їх сукупності, суд приходить до обґрунтованого висновку, що наказ Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1» за п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України було прийнято без належних для того підстав, без урахування та виконання регламентуючих приписів чинного законодавства України, відтак, цей наказ є протиправним і підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - до задоволення.

У силу положень ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, з метою захисту порушених прав та інтересів ОСОБА_1, суд вважає необхідним поновити її на тій посаді, з якої вона була незаконно звільнена, а саме - на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 28.10.2014 року, тобто з дня наступного за останнім робочим днем позивача яким було 27.10.2014 року.

При цьому, рішення суду в цій частині, відповідно до ч.5 ст.235 Кодексу законів про працю України та п.3 ч.1 ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає негайному виконанню.

Окрім того, з метою забезпечення виконання судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Цій нормі кореспондують положення абз.7 п.4 ч.1 ст.163 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду першої інстанції зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіт про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Таким чином, оскільки судове рішення у справі ухвалено не на користь суб'єкта владних повноважень, а також ураховуючи той факт, що судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає до негайного виконання, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача у строк до 18.04.2016 року подати до суду звіт про виконання судового рішення в частині, що підлягає негайному виконанню.

При цьому, слід роз'яснити відповідачу, що, згідно ч.2 ст.267 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від десяти до тридцяти мінімальних заробітних плат.

У відповідності до вимог ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки судові витрати у формі судового збору позивачем у справі не були понесені, а тому не підлягають стягненню на його користь.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158, 160-163, 167, 256, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 28 жовтня 2014 року.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області звернути до негайного виконання.

Зобов'язати Міністерство юстиції України, у відповідності до ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України, подати до Львівського окружного адміністративного суду у строк до 18 квітня 2016 року звіт про виконання судового рішення в частині негайного виконання, а саме: поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Сасевич О.М.

Суддя Гулик А.Г.

Суддя Потабенко В.А.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 04 квітня 2016 року.