Справа № 826/26088/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 березня 2016 року № 826/26088/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний

банк»

до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського

міського управління юстиції

треті особи ПАТ «Укрсоцбанк»,

ОСОБА_1

про зобов'язання вчинити дії

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (надалі - Відповідач), треті особи ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1, в якому просить зняти арешт з майна, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29.08.2013 року НОМЕР_2, а саме з транспортного засобу Fiat Linea, рік випуску 2013, колір синій, реєстраційний НОМЕР_3.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що накладенням державним виконавцем арешту на автомобіль, який є предметом застави порушено права Позивача як заставодержателя на одержання задоволення щодо погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором за рахунок заставленого майна.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи. Заперечень на позовну заяву не надав, вимги суду не виконав.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи.

На адресу суду надійшли пояснення від представника третьої особи (ОСОБА_1), в яких останній підтримав позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Враховуючи, що в судове засідання не прибули представники Відповідача та третіх осіб, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір від 29.08.2013 року №23442428, за умовами якого банк зобов'язується надати позивальнику кредит, а позичальник - використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, передбачені цим договором та повернути кредит банку в порядку та в строки, обумовлені цим договором.

Відповідно до п.2.1 вказаного договору банк передав кредит в розмірі 82180,00 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладено договір застави від 29.08.2013 року №23442664, відповідно до якого заставодавець з метою забезпечення виконання основного зобов'язання передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу транспортний засіб Fiat Linea, рік випуску 2013, сірий, об'єм двигуна 1358 куб.см., номер шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5, виданий відділом РЕР ДАІ №3 ГУ МВС України в Дніпропетровській області, 29.08.2013 року.

Відповідно до вказаного договору, заставна вартість предмету застави становить 117400,00 грн.

Водночас, Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ було відкрито виконавче провадження №46725594 на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 03.07.2014 року №755/14897/14-ц про стягнення боргу, де стягувачем є ПАТ «Укрсоцбанк», боржником - ОСОБА_1

Відповідачем 04.03.2015 року було винесено постанову про арешт всього майна боржника та оголошено заборону його відчуження.

Постановою від 16.04.2015 року було оголошено розшук майна боржника, зокрема спірного транспортного засобу.

Відповідно до листа ВДАІ з обслуговування Солонянського району ГУМВС України в Дніпропетровській області від 01.06.2015 року вих. №14/26-826 вбачається, що співробітниками взводу з обслуговування поста «Солонянський» БДПС ДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області 24.05.2015 року затримано автомобіль Fiat Linea, що належить ОСОБА_1, ініціатор розшуку ВДВС Жовтневого РУЮ в Дніпропетровській області. Вказаний автомобіль доставлено на спеціальний майданчик тимчасового зберігання транспортних засобів.

Позивач вважає рішення Відповідачів незаконними та таким, що підлягає скасуванню та звернувся до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (далі - Закон № 202/98-ВР), Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон № 898-IV), Закону України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII (далі - Закон № 2654-XII).

Згідно з статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 202/98-ВР державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Частиною другою статті 11 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 57 Закону № 606-XIV визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Виходячи з приписів вказаних вище норм права, вбачається, що державний виконавець зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

В силу положень ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Згідно із ч. 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч. 3 ст. 54 цього самого Закону). Вказані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями.

Тобто, чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом застави. Проте є випадки, коли з такого майна повинен бути знятий арешт, зокрема, коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

При цьому немає підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого заставою, виступає лише умовою реалізації гарантованих договором застави прав заставодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета застави.

Враховуючи наведене вище, а також виходячи із суті застави, визначення якої міститься в Законі України «Про заставу», позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження".

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 09.07.2015р. по справі № К/800/54238/14 та від 22.09.2015р. по справі №К/800/20374/15.

Окрім цього, Законом України «Про заставу» та ст. 572 ЦК Ураїни визначено, що в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, право застави виникло в 2013 році на підставі договору застави від 29.08.2013 року №23442664, тобто до обставин, які слугували винесенню Відповідачем постанови про накладення арешту на спірне майно.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, сума позики, надана Позивачем позичальнику за кредитним договором від 29.08.2013 року №23442428 складає 82180,00 грн.

Відповідно до договору застави, а саме п.1.4, заставна вартість предмету застави за домовленістю сторін становить 117400,00 грн.

Таким чином, дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку, що вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, а отже, відсутні підстави для зняття арешту, яке належить ОСОБА_1, який здійснено на підставі постанови Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 04.03.2015 року ВП №46725594.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 69, 70 71, 128, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук