Справа № 826/18634/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року Справа № 826/18634/15

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України - Центрального офісу з обслуговування великих платників на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом підприємства з іноземними інвестиціями «ГЛЕНКОР ГРЕЙН УКРАЇНА» до Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Підприємство з іноземними інвестиціями «ГЛЕНКОР ГРЕЙН УКРАЇНА» (далі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 06.07.2015 р. № .

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену постанову суду та ухвалити нову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, підприємство з іноземними інвестиціями «ГЛЕНКОР ГРЕЙН УКРАЇНА» (далі - ПІІ «ГЛЕНКОР ГРЕЙН УКРАЇНА») є юридичною особою, правонаступником ПІІ «Сєрна» та перебуває на податковому обліку Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі - Міжрегіональне ГУ ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників).

У період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. між позивачем і ПП «Ан Транс» були укладені договори купівлі-продажу зернових культур (пшениці, ріпака, ячменю, кукурудзи), на підставі яких вчинені відповідні господарські операції та складені первинні документи (видаткові та податкові накладні, товарно-транспортні накладні, рахунки-фактури, платіжні доручення).

Для забезпечення виконання зазначених операцій, зокрема переміщення товару та для його подальшого зберігання, позивачем з іншими суб'єктами господарювання були укладені відповідні договори про надання послуг з перевалки зерна та про надання послуг зі зберігання та відвантаження зерна.

В наступному товар, придбаний позивачем у ПП «Ан Транс» був реалізований ним іноземній компанії GLENKOR GRAIN BV.

24.06.2015 р. відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПІІ «ГЛЕНКОР ГРЕЙН Україна» () з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ПП «Ан Транс» () за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої складно акт від 24.06.2015 р. № 27/28-10-40-50/23393195.

Згідно з висновками вказаного акту перевірки, позивачем було порушено п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток за 2013 рік на суму 15 467 131,00 грн.

Зазначені висновки акту перевірки обґрунтовані тим, що позивачем було безпідставно віднесено до складу витрат витрати, пов'язані з придбанням товарів у ПП «Ан Транс», засновник та директор якого ОСОБА_3 вироком Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2014 р. визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а також тим, що ПП «Ан Транс» за юридичною (податковою) адресою не знаходиться, встановити фактичне місцезнаходження підприємства виявилось неможливим, основні засоби ведення фінансово-господарської діяльності, а саме складські, виробничі приміщення, транспортні засоби, фактичні трудові ресурси на підприємстві відсутні.

На підставі таких висновків акту перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.07.2015 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 19 333 913,75 грн., з яких 15 467 131,00 грн. - за основним платежем та 3 866 782,75 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

ПІІ «ГЛЕНКОР ГРЕЙН УКРАЇНА», вважаючи таке рішення відповідача протиправним, звернулось до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції позивача з ПП «Ан Транс» підтверджуються відповідними первинними документами і вирок суду стосовно директора контрагента позивача їх реальність не спростовує.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - ПК України), Законами України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV) у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України закріплено, що витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.п. 138.2, 138.4, 138.6 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що правовою підставою для формування суб'єктом господарювання витрат, які в наступному враховуються ним при обчисленні об'єкта оподаткування, є реальність здійснення господарських операцій, за якими ним були понесені такі витрати, що підтверджується відповідною первинною документацією.

При цьому, достатньою та необхідною правовою підставою для визнання господарських операцій такими, що дійсно відбулися, є одночасна сукупність наступних умов: 1) підтвердження їх товарності відповідними первинними та іншими документами, які зазвичай супроводжують операції певного виду та містять інформацію про зміст та обсяг операції і рух товарів; 2) факт використання суб'єктом господарювання придбаних товарів у його господарській діяльності; 3) наявність ділової мети, розумних економічних причин, економічного ефекту в результаті господарської діяльності.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що товарність господарських операцій ПІІ «Сєрна», правонаступником якого є ПІІ «ГЛЕНКОР ГРЕЙН УКРАЇНА», і ПП «Ан Транс» за договорами купівлі-продажу, предметом яких є поставка зернових культур (пшениці, ріпака, ячменю, кукурудзи), підтверджується відповідними первинними документами, а саме: податковими та видатковими накладними, рахунками-фактури, платіжними дорученнями і банківськими виписками.

Крім того, матеріалами справи, зокрема товарно-транспортними накладними, договорами про надання послуг з перевалки зерна та про надання послуг зі зберігання та відвантаження зерна, складськими квитанціями та реєстрами накладних на прийняте зерно підтверджується рух товару (пшениці, ріпака, ячменю, кукурудзи), придбаного позивачем у ПП «Ан Транс», факт його переміщення від постачальника до покупця та зберігання цього товару на елеваторі ПрАТ «Любашівський елеватор» і на складах «Іллічівського зернового терміналу», ТОВ «СРЗ «Южний Севастополь Термінал», ТОВ «Агро-Транзит-Інвест», ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл».

Апеляційний суд також звертає увагу й на те, що основним видом діяльності за КВЕД і позивача, і його контрагента, у відповідності з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, є оптова торгівля зерном, що повністю відповідає характеру спірних операцій з купівлі-продажу та їх предмету.

Товар, придбаний позивачем у ПП «Ан Транс», був використаний у його господарській діяльності шляхом подальшої реалізації компанії GLENKOR GRAIN BV за відповідними експортними контрактами, що підтверджується рахунками-фактури, вантажними митними деклараціями з відмітками митниці, довідками про перетин товаром митного кордону, договорами транспортно-експедиційного обслуговування, дорученнями та переліками товару для завантаження на судна для експорту вантажу з відмітками митниці.

Зазначені обставини в їх сукупності вказують на наявність у позивача ділової мети купівлі-продажу товару у ПП «Ан Транс» та розумних економічних причин укладання з даним підприємством відповідних договорів купівлі-продажу.

При цьому, копіями балансів та звітів про фінансові результати діяльності ПІІ «Сєрна» підтверджується економічний ефект, отриманий підприємством від спірних операцій з ПП «Ан Транс», при використанні придбаного товару в його господарській діяльності.

Більш того, з матеріалів справи, а саме з копій штатних розписів ПІІ «Сєрна», довідок про кількість працівників даного підприємства та копій його балансів вбачається наявність у позивача технічної спроможності для виконання як спірних операцій з ПП «Ан Транс», так і для подальшого використання придбаного за ними товару в його господарській діяльності.

Таким чином, реальність господарських операцій позивача з ПП «Ан Транс», зокрема рух товару та коштів, факт поставки товару, його зберігання, використання в подальшій господарській діяльності підприємства, господарська мета таких операцій та їх економічний ефект, підтверджується відповідними первинними документами, які за формою та змістом узгоджуються з приписами ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV, а отже, формування позивачем показників його податкової звітності за результатами таких операцій відповідає вимогам чинного податкового законодавства, а саме п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, є правомірним та вказує на належність виконання позивачем його податкових зобов'язань.

Доводи апелянта про те, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2014 р. у справі № 522/20533/14-к директора контрагента позивача - ПП «Ан Транс» ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 205 КК України, а також посилання апелянта на протоколи допиту ОСОБА_4, відповідно до яких він заперечує свою участь у господарській діяльності даного підприємства, що, на думку податкового органу, вказує на безтоварність спірних господарських операцій позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки даним вироком не встановлено ані фіктивності господарської діяльності самої юридичної особи ПП «Ан Транс», ані фіктивності господарських операцій даного підприємства з ПІІ «Сєрна», а лише встановлено факт реєстрації ОСОБА_4 даного підприємства на його ім'я без наміру займатися господарською діяльністю, що саме по собі не є достатнім і необхідним, у розумінні ст. 70 КАС України, доказом, підтверджуючим обставини, на які посилається апелянт, та не виключає можливості здійснення ПП «Ан Транс» реальних господарських операцій.

При цьому, колегія суддів відзначає, що як на момент вчинення спірних операцій між ПІІ «Сєрна» та вказаним підприємством, так і на теперішній час ПП «Ан Транс» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців як діюче підприємство та перебуває на обліку в податкових органах як платник податків і апелянт не скористався своїм правом на вжиття відповідних заходів, які є необхідними для складання і направлення до органів державної реєстрації повідомлення щодо внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у порядку Закону № 755-IV та не анулював свідоцтва платника податків ПП «Ан Транс» згідно з приписами ПК України, зокрема ст. 184.

Водночас, у ч. 1 ст. 18 Закону № 755-IV у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, чітко визначено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Тож, у даному випадку в суду відсутні жодні правові підстави вважати, що позивач знав або міг знати про факт реєстрації даного підприємства на ім'я особи, яка не мала наміру займатися підприємницькою діяльністю.

Більш того, апеляційний суд зазначає, що статтею 61 Конституції України регламентовано принцип індивідуальної відповідальності і жодною нормою чинного законодавства не визначено прямої залежності між правомірністю формування платником податків показників його податкової звітності та діями його контрагента та/або відповідних посадових осіб і для формування показників податкової звітності необхідним є лише встановлення факту здійснення господарської операції та підтвердження її відповідними первинними бухгалтерськими документами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.11.2015 р. у справі № 2а-14377/12/2670, висновки якої, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норми права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Крім того, схожа правова позиція застосовується й у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі ««Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 р. (2009 р., заява № 3991/03) Європейським судом зазначено, що платник податків не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

При цьому, згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, апеляційний суд відзначає й те, що податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов'язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.10.2015 р. у справі 2а-10463/10/0870.

Водночас, апелянтом ані до суду першої інстанції, ані на вимогу апеляційного суду не було надано жодних доказів, які б спростовували саме факт поставки ПП «Ан Транс» товару (пшениці, ріпака, ячменю, кукурудзи) ПІІ «Сєрна» за вищевказаними договорами купівлі-продажу, фактичну наявність цього товару, нездатність сторін виконати такі господарські операції та/або показники економічної вигоди, отриманої та облікованої позивачем за їх результатами, а отже, фіктивність спірних господарських операцій податковим органом не доведено.

Щодо посилань апелянта на постанови Верховного Суду України, викладену від 01.12.2015 р. у справі № 826/15034/14 та від 26.01.2016 р. у справі № 2а-15327/12/2670, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, у вказаних судових рішеннях Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами.

Тож, для застосування даної позиції ВСУ мають бути наявними дві обставини: встановлена вироком суду фіктивність підприємства контрагента платника податків і факт формального складання первинних документів за відповідними господарськими операціями.

Проте, у даному випадку зазначеним вище вироком суду, на який посилається апелянт, факт фіктивності контрагента позивача - юридичної особи ПП «Ан Транс» не встановлено, а в ході розгляду даної справи підтверджено реальність господарських операцій між позивачем і зазначеним контрагентом, що виключає підстави вважати первинні документи, складені за їх результатами, формальними.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що висновки ВСУ, викладені у вказаних судових рішеннях, саме до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а отже, апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч з вимогами ч. 2 ст. 71 КАС України, не довів правомірності податкового повідомлення-рішення від 06.07.2015 р. № та не переконав суд у своїй правоті.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, згідно з вимогами ст. 86 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення адміністративного позову та вважає, що судом першої інстанції було повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України - Центрального офісу з обслуговування великих платників підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року - без змін.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з метою забезпечення права апелянта на доступ до правосуддя ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2016 року йому було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення за результатами розгляду апеляційної скарги.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка набрала чинності станом на дату виникнення в апелянта права на апеляційне оскарження, за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка була чинною на момент звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, тобто станом на 13.08.2015 р., за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Тож, сума судового збору, яка підлягала сплаті позивачем при зверненні до суду з даним адміністративним позовом становить 4872,00 грн., а розмір судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі - 5359,20 грн. та підлягає стягненню з апелянта на користь Київського апеляційного адміністративного суду, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 8 та ст. 9 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України - Центрального офісу з обслуговування великих платників залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року - без змін.

Стягнути з Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України - Центрального офісу з обслуговування великих платників на користь Київського апеляційного адміністративного суду (отримувач коштів: УДКСУ у Печерському районі м. Києва, , банк отримувача: ГУДКCУ у м. Києві, МФО 820019, рахунок отримувача 1007, код класифікації доходів бюджету 22030001) судовий збір в розмірі 5359 (п'ять тисяч триста п'ятдесят дев'ять) грн. 20 (двадцять) коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 04.04.2016 р.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.