Справа № 817/183/16
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

Справа№817/183/16
16 березня 2016 рокум. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М., за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М., сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представники ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача1: представник не прибув,

відповідача2: не прибув,

третьої особи на стороні відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_4 громади Свято-Покровської парафії Рівненської єпархії Української православної церкви - Київський патріархат
доГощанське районне управління юстиції Рівненської області, Державного реєстратора сектору державної реєстрації Гощанського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_5 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 громада Свято - Покровської парафії Рівненської єпархії Української православної церкви с. Мнишин Гощанського району Рівненської області
про визнання протиправним і скасування рішення та свідоцтва,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 громада Свято - Покровської парафії Рівненської єпархії Української православної церкви - Київський патріархат звернулась до суду з позовом до Гощанського районного управління юстиції Рівненської області, Державного реєстратора сектору державної реєстрації Гощанського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 громада Свято - Покровської парафії Рівненської єпархії Української православної церкви с. Мнишин Гощанського району Рівненської області про визнання протиправним і скасування рішення та свідоцтва.

У судовому засіданні 16.03.2016 року представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача заявлено клопотання про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з тим, що даний спір стосується права власності на об'єкт нерухомого майна та має приватно-правовий характер.

У судовому засіданні представники позивача проти заявленого клопотання заперечили. На обґрунтування своїх заперечень вказують, що вважають таку позицію помилковою. Зазначили, що предметом даного адміністративного позову є оскарження рішень відповідача, прийнятих ним на виконання владних управлінських функцій, тому цей спір не може вважатись приватно-правовим.

Заслухавши думку сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи в сукупності на основі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, вирішуючи питання про віднесення спору до публічно-правового, суди повинні враховувати, що, як правило, у такому спорі хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа або інший суб'єкт, які здійснюють у ньому владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 громадою Свято - Покровської парафії Рівненської єпархії Української православної церкви - Київський патріархат оскаржуються рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2014 року №17606347, яким проведено державну реєстрацію права власності на будівлю церкви за адресою: Рівненська область, Гощанський район, с. Мнишин, вул. 40-річчя Перемоги, будинок 58 за суб'єктом - ОСОБА_4 громадою Свято-Покровської парафії Рівненської єпархії Української православної церкви с. Мнишин Гощанського району Рівненської області та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01.12.2014 року №30252627.

Вказане рішення прийнято, а свідоцтво видане державним реєстратором Реєстраційної служби Гощанського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_5.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-IV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-IV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Підпунктами 2, 6 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-IV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Частиною 4 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-IV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову в такій реєстрації.

Частиною 1 статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-IV встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Отже, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є одним із способів впливу держави на формування та розвиток публічно-правових відносин, а спори, що виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За наведених обставин, підстав для закриття провадження у справі відсутні.

Під час вирішення даного питання, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками (п. 36 рішення від 21.02.1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства"). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (п. 30 рішення у справі "ОСОБА_6 проти України" від 30.08.2013 року, заява №49069/11).

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції (п.п. 24-25 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року, заяви №29458/06 і №29465/04).

Тому, підстави для закриття провадження у справі з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України відсутні, у задоволенні клопотання представника третьої особи суд відмовляє.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. 165 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Представнику третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відмовити.

Ухвала суду окремо не оскаржується. Заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду за наслідками розгляду справи.

Суддя Шарапа В.М.