Справа № 693/867/15-а
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року м. Київ К/800/45950/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Донця О.Є.,

суддів: Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Київської області на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 року у справі за позовом прокурора Ставищенського району в інтересах держави в особі Управління соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області до ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплачених коштів,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року прокурор Ставищенського району в інтересах держави в особі Управління соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області звернувся до Жашківського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплачених коштів, в якому просив:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь Управління соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області 53748,52 грн. виплаченої грошової допомоги на дитину (ОСОБА_3), яка перебувала під опікою.

Постановою Жашківського районного суду Черкаської області від 12.08.2015 року у задоволенні позовних вимог прокурору Ставищенського району в інтересах держави в особі Управління соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області було відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 року апеляційну скаргу прокурора Київської області в інтересах держави в особі Управління соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області було залишено без задоволення. Постанову Жашківського районного суду Черкаської області від 12.08.2015 року - скасовано. Провадження у справі за позовом прокурора Ставищенського району Київської області в інтересах держави в особі Управління праці та соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області до ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплачених коштів - закрито.

У касаційній скарзі заступник прокурора Київської області, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судом порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, колегія суддів вважає, що касаційна скарга заступника прокурора Київської області задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду апеляційної інстанцій постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими і не надають підстав, які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу адміністративного судочинства України для зміни чи скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є матір'ю малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 28.10.2009 року ОСОБА_4 визнано безвісті відсутньою.

На підставі рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 28.10.2009 року, Ставищенською районною державною адміністрацією Київської області видано розпорядження від 11.01.2010 року № 1, згідно якого сину ОСОБА_5 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та призначено ОСОБА_2 опікуном над малолітньою дитиною.

Згідно із довідкою Тихохутірської сільської ради Жашківського району Черкасько області від 26.02.2015 року № 181, ОСОБА_4 з травня 2013 року з'явилася в с. Тихий Хутір та по даний час проживає в будинку батька ОСОБА_2

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 13.05.2015 року рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 28.10.2009 року про визнання ОСОБА_4 безвісті відсутньою скасовано.

Згідно із довідкою Управління соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області від 20.02.2015 року № 03/245 ОСОБА_2 станом на 20.02.2015 року перебував на обліку в Управлінні соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області та з 01.01.2010 року отримував допомогу на дитину - ОСОБА_3, яка перебуває під опікою, виплата якої була припинена 01.06.2015 року.

Оскільки, ОСОБА_2, не зважаючи на те, що мати малолітнього ОСОБА_3 з'явилася за місцем проживання дитини у травні 2013 року, до Управління соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області з повідомленням про вищевказані обставини не звернувся, у зв'язку з чим безпідставно отримав допомогу на дитину в розмірі 53748,52 грн., в результаті чого спричинив державі матеріальних збитків.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обовязку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією із визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем ? орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Згідно із статтею 50 Кодексу адміністративного судочинства України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень:

1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України;

4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);

5) в інших випадках, встановлених законом.

В випадку, що розглядається, позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю ОСОБА_2, на думку колегії суддів, не підпадає під дію пункту 4 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.

Колегія суддів приходить висновку, що правовий аналіз пунктів 1?4 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю зарішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Даний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 22.09.2015 року у справі № 21-1884а15.

Відповідно до статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищенаведене зазначена справа не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції, є законним і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області - залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 року у справі за позовом прокурора Ставищенського району в інтересах держави в особі Управління соціального захисту населення Жашківської районної державної адміністрації до ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплачених коштів - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, передбаченому статтями 235 - 244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: О.Є. Донець

А.О. Логвиненко

В.Ф. Мороз