Справа № 826/23130/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 березня 2016 року № 826/23130/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Аблова Є.В., Кузьменка В.А., розглянувши в порядку письмового провадження позовну заяву та додані до неї матеріали:

за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1
до третя особа Державної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві,
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 звернулася до Окружного амдіністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві, про:

- визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 574-15 від 07.09.2015 р. про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

- зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавста.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, адже, як йдеться у позові, законні підстави відмови позивачеві у наданні статусу біженця відсутні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.10.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.2015 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів.

За результатами судового засідання 16.03.2016 р. судом, зважаючи на неявку представників сторін та у зв'язку із вказаними обставинами, а також згідно ч. 6 ст. 128 КАС України суд ухвалив розгляд даної адміністративної справи продовжити в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Російської федерації, народилася у Росії, в місті Ленінград, заміжня, має неповнолітню дитину: ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2), за національністю - росіянка, за віросповіданням - агностик.

Територію Російської Федерації залишила легально 25.08.2014 р., виїхавши до Республіки Білорусь. До України прибула легально, через КПП "Нові Яриловичі" 26.08.2014 р. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала легально, надала документ який посвідчує особу, а саме паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.11.2014 р., ОСОБА_1 зазначила, що покинула Російську Федерацію по політичним причинам, а саме через участь в мітингу на підтримку України.

Під час бесіди від 20.11.2014 р. позивач повідомила, що в разі повернення в Російську Федерацію їй загрожує арешт. ОСОБА_1 вказала, що 23.02.2014 р. в м. Санкт-Петербург приймала участь в художній акції "Свобода" на підтримку українського народу в результаті чого була затримана, а згодом проти неї були порушені дві адміністративні справи.

Зі слів позивача, 21.03.2014 р. у неї вдома було проведено обшук, під час якого працівники правоохоронних органів вилучили всю техніку та носії інформації, також під час обшуку позивачу повідомили, що проти неї порушена кримінальна справа за статтею "Вандалізм".

До матеріалів особової справи Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві було долучено судові рішення по адміністративні справі, порушеній проти ОСОБА_1 на підтвердження правдивості тверджень позивача щодо побоювання повернення в країну походження, а саме було надано рішення Санкт-Петербурзького міського суду від 29.05.2014 р. відповідно до якого, постанова Дзержинського районного суду м. Санкт-Петербург від 06.03.2014 р. ОСОБА_1 була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення за ч. 5 ст. 20.2 Кодексу про адміністративні правопорушення Російської федерації, і їй було назначено штраф у розмірі 10 000 рублів.

Відповідно до рішення Санкт-Петербурзького міського суду від 29.05.2014 постанова Дзержинського районного суду м .Санкт-Петербург від 06.03.2014 р. була скасована, а справа була повернута в той же суд на перегляд.

Державною міграційною службою України 07.09.2015 р. стосовно позивача прийнято рішення №574-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини 1 статті 6 Закону №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Водночас позивачем від Головного управління Державної міграційної служби України отримано повідомлення від 18.09.2015 року №173 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до постанови Дзержинського районного суду м. Санкт-Петербург від 06.03.2014 р. ОСОБА_1 була визнана винною в скоєнні адміністративного правопорушення за ч. 5 ст. 20. 2 Кодексу про адміністративні правопорушення Російської федерації, і їй було назначено штраф у розмірі 10 000 рублів.

Відповідно ч. 5 ст. 20.2 Кодексу про адміністративні правопорушення Російської федерації "нарушение участником публичного мероприятия установленного порядка проведения собрания, митинга, демонстрации, шествия или пикетирования, за исключением случаев, предусмотренных частью 6 настоящей статьи, - влечет наложение административного штрафа в размере от десяти тысяч до двадцати тысяч рублей или обязательные работы на срок до сорока часов".

Міський суд Санкт-Петербургу скасував постанову районного суду, відповідно до якого позивача було визнано винною, тому посилання позивача на її арешт правоохоронними органами, у разі повернення в країну походження є необґрунтованими.

Під час співбесіди ОСОБА_1 повідомила про відкриття стосовно неї кримінальної справи за статтею "Вандалізм", у зв'язку з тим, що вона приймала участь у художній акції. Також позивачем було повідомлено, що по даній кримінальній справі фігурує лише у якості свідка, а не підозрюваного чи обвинуваченого, тобто жодних обвинувачень стосовно ОСОБА_1 висунуто не було.

Позивач на підтвердження її затримання надала фотографію на якій вона зображена під час затримання в ході художньої акції з українським прапором в руках, проте відповідачем досліджувалися також і інші фотографії художньої акції, на яких були зображені палаючі шини, покришки в історичному центрі міста та пожежники, які намагалися загасити полум'я. (ІНФОРМАЦІЯ_3)

Відповідач у письмових запереченнях наголошує увагу суду на те, що приймаючи участь у акції ОСОБА_1 керувалася своїми політичними поглядами, а саме таким чином висловлювала підтримку Україні під час подій на Майдані Незалежності в Києві. Проте відповідач звертає увагу на методи вираження позивачем своїх поглядів, які суперечать вимогам та нормам суспільного порядку та законодавства не лише Російської Федерації, а тому затримання позивача відбулося не за політичні погляди, а за порушення громадського порядку.

11.11.2014 р. під час співбесіди позивач повідомила, що однією з причин її виїзду з території Російської Федерації було порушення кримінальної справи за фактом публікацїі в Інтернеті статей політичного в'язня ОСОБА_5. Також за словами позивача вона є автором однієї зі статей інкримінованих ОСОБА_5 Однак, жодна інформацію стосовно статусу позивача в цих кримінальних справах їй не відома, та вона не фігурує у цих справах як підозрювана.

Додатково суд звертає увагу, в усіх публікаціях, наданих позивачем на обґрунтування заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мова іде про публіциста ОСОБА_5, але немає жодного згадування в тексті ОСОБА_1, як такої що причетна до кримінальної справи стосовно ОСОБА_5.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведених співбесід Головним управління Державної міграційної служби України у м. Києві 01.03.2015 року прийнято висновок про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до статті 6 Закону №3671-VI міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з чим відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 цього ж Закону з підстав недоведеності обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, що відповідно стало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 07.09.2015 р. № 574-15.

Зокрема, зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є відсутність умов, визначених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

При цьому згідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відтак, обов'язок доказування в даній ситуації, як вбачається, покладається саме на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Однак, як встановлено судом, заява позивача зазначеним критеріям не відповідає, що відповідно і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача від 07.09.2015 р. № 574-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.09.2015 р. № 574-15, з огляду на що позовні вимоги громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді Є.В. Аблов

В.А. Кузьменко