Справа № 463/6625/14-а 2-а/463/30/15
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2016р. Справа № 876/7390/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Нос С.П.,

судді Сапіги В.П.,

за участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

за участю представників:

позивача у справі: не з'явився

апелянта (відповідача у справі): Панчишина Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова

на постанову Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2015р. у справі №2-а/463/30/15

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова,

про зобов'язання встановити підвищення до пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2014р. позивач: ОСОБА_2 звернувся до Личаківського районного суду м.Львова з адміністративним позовом до відповідача: Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова про зобов'язання встановити підвищення до пенсії, просив зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова встановити з 01.01.2014р. підвищення як реабілітованому громадянину у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до п."г" ст.77 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивача, згідно з довідкою про реабілітацію №4/5-10922 від 20.08.1991р., було реабілітовано на підставі ст.3 ЗУ "Про реабілітацію жертв політичних репресій". Згідно п."г" ст.77 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані відповідно до ст.3 ЗУ "Про реабілітацію жертв політичних репресій ", призначені пенсії підвищуються на 25% мінімальної пенсії за віком. Однак, відповідач: Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова виплачує підвищення до пенсії всупереч вимогам закону, не у відповідності до мінімального розміру пенсії , що встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2015р. у справі №2-а/463/30/15 позовні вимоги задоволено, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова встановити ОСОБА_2 з 01.01.2014р. підвищення до пенсії як реабілітованому громадянину в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до п."г" ЗУ "Про пенсійне забезпечення", виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого вимогами ч.1 ст.28 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржив апелянт (відповідач у справі): Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова , який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на те, що при винесенні даного рішення судом неповністю з'ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог позивача відмовити, справу розглядати за участю представника Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова.

В судове засідання Львівського апеляційного адміністративного суду 28.03.2016р. з'явився представник апелянта (відповідача у справі): Панчишин Ю.І., який доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав у повному обсязі, просив апеляційну скаргу задоволити, постанову Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2015р. у справі №2-а/463/30/15 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегією суддів встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно довідки про реабілітацію №4/5-10922 від 20.08.1991 р. позивача ОСОБА_2 було реабілітовано на підставі ст.3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій" (а.с.2).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова та отримує пенсію за віком відповідно до ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Станом на січень 2015 року виплатний розмір пенсії позивача при страховому стажі 49р. 1міс. 11днів складає 1991,25грн., а саме:

- розмір пенсії за віком -1416,29грн.;

- доплата за понаднормативний стаж (24 роки) - 227,76грн.;

- підвищення до пенсії відповідно до ч.2 ст.42 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " - 24,32грн.;

- підвищення до пенсії відповідно до п."г" ст.77 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" як члену сім'ї, якого було примусово переселено, - 43,52грн.;

- доплата відповідно до Постанови КМУ від 23.04.2012р. №327 - 100,00грн.;

- індексація пенсії за січень 2015р. - 179,36грн.

Позивач отримує підвищення до пенсії у розмірі 43,52грн., відповідно до вимог підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008р. №654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", як член сім'ї якого було примусово переселено.

Суд першої інстанції зазначив,що підвищення до пенсії в розмірі 43,52 грн., яке щомісячно виплачується відповідачем позивачу, як особі, яка реабілітована відповідно до вимог ст.3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій", виплачується у розмірі меншому, ніж передбачено законом.

Cуд першої інстанції виходив з того, що при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу, як особі, як особі, яка реабілітована відповідно до ст.3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій", застосуванню підлягає п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 15.05.1992р., з наступними змінами і доповненнями, а не Постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008р. №654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав. Відповідач без законних підстав не здійснює виплату належної соціальної виплати, чим порушено законні права позивача, тому суд зобов'язав відповідача: Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова встановити ОСОБА_2 з 01.01.2014р. підвищення до пенсії як реабілітованому громадянину в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", виходячи з мінімального розміру пенсії за віком,встановленого вимогами ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Колегія суддів апеляційного суду частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх частково правильними, з огляду на наступне:

Беручи до уваги те, що стосовно ненарахованих пенсій ніякими нормативно-правовими актами, крім КАС України, не визначено строк звернення до суду, то під час вирішення спорів, які виникають із вказаних правовідносин слід застосовувати шестимісячний строк звернення до суду визначений ст.ст.99, 100 КАС України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин).

Оскільки позивач звернулася з даним позовом до суду 11.12.2014р., тобто поза межами встановленого ст.99 КАС України шестимісячного строку, заяви про поновлення пропущеного строку не подавав, позовні вимоги в частині зобов'язання проведення підвищення до пенсії, як реабілітованому громадянину, в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, відповідно до вимог п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 01.01.2014р. по 10.06.2014р. включно , - слід залишити без розгляду.

Відповідно до норм п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 відсотків, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Відтак, підвищення до пенсії в розмірі 43,52грн., яке щомісячно виплачується відповідачем позивачу, як члену сім'ї репресованої і згодом реабілітованої особи, і яку було примусово переселено, виплачується у розмірі меншому, ніж передбачено законом.

З урахуванням наведеного та виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд апеляційної інстанції вважає, що при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу, як особі, що є членом сім'ї політично репресованого і реабілітованого, і яку було примусово переселено, застосуванню підлягають норми п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 15.05.1992р., з наступними змінами і доповненнями, а не Постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008р. №654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Норми ч.3 ст.28 цього Закону, на думку колегії суддів, не є перешкодою для застосування величини мінімального розміру пенсії за віком до обрахування інших пенсій чи доплат, пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого вимогами ч.1 цієї статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі. Підвищення до пенсії, яке є додатковою виплатою особі, яка визнана такою, що має на нього право, нерозривно пов'язано з виплатою пенсії, і також має невизначений у часі граничний термін виплати.

Отже, вирішуючи питання про зобов'язання нарахувати та виплатити відповідні періодичні платежі, у разі відсутності спору про право особи на отримання підвищення до пенсії або встановлення такого права в судовому порядку, не можна обмежувати орган, відповідальний за здійснення їх нарахування і виплати, певним часовим проміжком, якщо не відбулося змін у законодавстві.

Відтак, органи Пенсійного фонду України зобов'язані проводити нарахування та виплати відповідних періодичних платежів зокрема членам сім'ї реабілітованих громадян до втрати ними такого права.

Таким чином, оскільки відповідач без законних підстав не здійснив виплату належної соціальної виплати, чим порушив законні права позивача, слід визнати таку бездіяльність відповідача щодо ненарахування та виплати щомісячного підвищення до пенсії позивачу як особі, яка є членом сім'ї політично репресованого і згодом реабілітованого, будучи примусово виселеною протиправною та зобов'язати відповідача усунути порушення прав позивача шляхом проведення нарахування та виплати щомісячного підвищення до пенсії як реабілітованому громадянину в розмірі, передбаченому вимогам п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 11.06.2014р. із врахуванням виплачених сум.

Крім цього, керуючись вимогами положень ст.162 КАС України, адміністративний суд, встановивши, що відповідачем порушено норми права, які регулюють спірні правовідносини, повинен визнати такі дії протиправними і зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону.

Посилання апелянта на відсутність бюджетного фінансування зазначеного підвищення до пенсії, як на причину невиконання покладених на державу зобов'язань, до уваги не приймаються, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України").

Приписами ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами ст.9 КАС України передбачено, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст.202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, у випадках неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участі в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.160, 161, 163, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова на постанову Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2015р. у справі №2-а/463/30/15 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова, про зобов'язання встановити підвищення до пенсії ,- задоволити частково.

2. Постанову Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2015р. у справі №2-а/463/30/15, - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги позивача задовольнити частково

3. Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова про зобов'язання встановити підвищення до пенсії, за період з 01.01.2014р. по 10.06.2014р. включно, -залишити без розгляду.

4. Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова щодо невиплати ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно до вимог п."г" ст.77 ЗУ " Про пенсійне забезпечення " в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої вимогами ч.1 ст.28 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

5. Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно до вимог п."г" ст.77 ЗУ " Про пенсійне забезпечення " в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком , встановленої ч.1 ст.28 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з 11.06.2014р., із врахуванням виплачених сум.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя С.П. Нос

Суддя В.П. Сапіга

Повний текст рішення виготовлено 30.03.2016р.