Справа № 490/1620/16-а
Суддя: Подзігун Г. В.
Дата ухвалення: 2016-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 490/1620/16-а
н/п 2-а/490/402/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

25 березня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Стасюка О. Д.,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 2, 7- 12, 70, 71, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Визнати поважною причину пропуску строку на звернення до суду та поновити строк звернення до суду ОСОБА_1 за захистом свого порушеного права.

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 831 грн. 21 коп. та моральну шкоду у розмірі 300 грн.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області на користь держави судовий збір у розмірі 1 653 грн. 60 коп.

Постанову суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3 927 грн. 92 коп. - допустити до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня її проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН

Справа № 490/1620/16-а

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Стасюка О. Д.,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача, в якому просила визнати незаконним її звільнення з посади заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області (далі - РВ ФДМУ); поновити її на роботі у РВ ФДМУ; стягнути з РВ ФДМУ на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу на час прийняття рішення суду, а також 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що з 2004 року вона працювала на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики РВ ФДМУ. У подальшому у Регіональному відділенні було здійснено реорганізацію, і їй було запропоновано посаду головного спеціаліста сектору організаційно-документального забезпечення на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника. Однак, оскільки позивачка декілька разів не погодилася зайняти «декретну» посаду, а інших «постійних» посад їй запропоновано не було, її наказом від 15 грудня 2015 року № 107-к було звільнено із займаної посади.

Вказані дії керівництва РВ ФДМУ, на думку позивачки, вчинені з порушенням норм чинного законодавства України, є незаконними та порушують її права, у зв'язку з чим вона і звернулася до суду за їх захистом.

Крім того, в обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 посилалася на те, що вона до лютого 2015 року була членом первинної профспілкової організації, у зв'язку з чим її, на її думку, не могли звільнити протягом року з дня закінчення повноважень у профспілковому органі.

При цьому, позивачка просила також поновити строк звернення до суду за захистом порушеного права як такий, що пропущено з поважних причин, посилаючись на те, що перший позов було подано нею до суду 13.01.2016 року, тобто в межах місячного строку з дня видачі трудової книжки, однак у відкритті провадження їй було відмовлено, оскільки даний спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

У судовому засіданні позивачка вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила про його задоволення з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, пояснила, що у порушення КЗпП України перевагу при залишенні на роботі, у тому числі на «постійних» посадах було надано особам з менш високою кваліфікацією і продуктивністю праці; зазначила, що вона також перебувала у кадровому резерві на посаду начальника відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту, що відповідачем при звільненні враховано не було.

Крім того, зазначала, що вона не бажала займати посаду на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, оскільки така посада має тимчасовий характер, а у випадку, якщо би їй запропонували обійняти «постійну» посаду, вона б проти цього не заперечувала.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні, оскільки вважали звільнення законним та таким, що було проведено відповідно до трудового законодавства України.

При цьому, також вказували на пропущення позивачкою передбаченого законом для звернення до суду з даним позовом строку.

Вивчивши доводи позову та письмових заперечень, дослідивши матеріали та обставини справи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 з 31.01.1994 року була прийнята на посаду спеціаліста ІІ категорії в загальний відділ РВ ФДМУ і працювала у Регіональному відділенні по 31.12.1998 року.

У подальшому, 02.12.2004 року позивачку було призначено на посаду заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики з державного резерву РВ ФДМУ. Вказана посада, відповідно до Положення про відділ реформування державної власності та інформатики РВ ФДМУ по Миколаївській області (зі змінами та доповненнями; далі - Положення про відділ), належала до керівних посад.

До функціональних обов'язків позивачки відповідно до Положення про відділ входило, зокрема, виконання за вказівкою начальника Регіонального відділення, його заступника та начальника відділу доручень, що стосуються діяльності відділу; здійснення роботи на всіх етапах щодо приватизації об'єктів груп В, Е тощо.

Станом на 15 жовтня 2015 року Регіональне відділення включало в себе 60 штатних одиниць (з них 18 вакантних), а саме: начальника Регіонального відділення, його першого заступника та заступника (3 особи); відділ контрольно-ревізійної роботи та аудиту (7 штатних одиниць, з них дві - вакантні); відділ фінансової роботи та обліку (7 штатних одиниць, з них чотири - вакантні); відділ управління державним майном та комунікаційного забезпечення (7 штатних одиниць, з них одна - вакантна); відділ оренди державного майна (7 штатних одиниць, з них одна - вакантна); відділ оцінки та малої приватизації (7 штатних одиниць, з них три - вакантні); сектор управління корпоративними правами держави (2 штатні одиниці); юридичний сектор (3 штатні одиниці, з них одна - вакантна); відділ реформування державної власності та інформатики, в якому позивачка працювала на посаді заступника начальника відділу (7 штатних одиниць, з них одна - вакантна); відділ персоналу, документального забезпечення та контролю (7 штатних одиниць, з них одна - вакантна); сектор господарського забезпечення (3 штатні одиниці).

Наказом РВ ФДМУ від 15 жовтня 2015 року № 90-к на виконання наказу ФДМУ від 01.09.2015 року № 137-р «Про затвердження штатної чисельності працівників регіональних відділень ФДМУ» було введено в дію новий штатний розпис та структуру Регіонального відділення (а. с. 41).

Відповідно до вказаного наказу було, зокрема, реорганізовано відділ реформування державної власності та інформатики, відділ оцінки та малої приватизації, сектор управління корпоративними правами держави шляхом утворення одного відділу оцінки майна, оціночної діяльності, приватизації та управління корпоративними правами держави, а також встановлено граничну чисельність вказаного відділу у кількості 7 штатних одиниць (п. 2.8 наказу № 90-к).

На виконання вказаного наказу листом-попередженням від 15.10.2015 року № 01/1326 позивачку було попереджено про вищезазначену реорганізацію та про скорочення посади заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики, на якій працювала позивачка (а. с. 13).

Одночасно ОСОБА_1 було запропоновано посаду головного спеціаліста сектору організаційно-документального забезпечення на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_6).

Позивачка вказане попередження отримала, однак із запропонованою посадою не погодилася, про що свідчить її підпис від 15.10.2015 року на відповідному попередженні.

06 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася до в. о. начальника РВ ФДМУ із заявою, в якій вона пояснила, що відмовилася від зазначеної вище посади, оскільки така посада не відповідає її кваліфікації як спеціаліста, що має спеціальні знання в галузі приватизації об'єктів, і значно погіршує її матеріальне та соціальне становище. Крім того, зазначила, що у зв'язку зі звільненням ОСОБА_7 у Регіональному відділенні з'явилася вакансія завідуючого сектором контролю та аудиту, на якій вона перебувала у кадровому резерві.

Листом в. о. начальника Регіонального відділення від 19.11.2015 року позивачці було повідомлено, що за рішенням Комісії для підготовки та здійснення заходів, пов'язаних зі скороченням чисельності і штату та реорганізацією РВ ФДМУ, кандидатура ОСОБА_1 не рекомендована на заняття вищезазначеної посади.

У подальшому, листом-попередженням від 25.11.2015 року № 01/1481 позивачці було знову запропоновано посаду головного спеціаліста сектору організаційно-документального забезпечення на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_6), а також попереджено про те, що у разі відмови від запропонованої посади вона підлягатиме вивільненню зі штату РВ ФДМУ за п. 1 ст. 40 КЗпП відповідно до попередження від 15.10.2015 року.

Позивачка вказане попередження отримала, однак із запропонованою посадою не погодилася, про що свідчить її підпис від 25.11.2015 року на відповідному попередженні.

Листом від 15.12.2015 року позивачці було повідомлено, що в РВ ФДМУ наявні 2 вакансії на період відпусток по догляду за дитиною основних працівників, та запропоновано обійняти одну із цих посад, однак позивачка відмовилася від зайняття однієї із цих посад, про що свідчать її відповідні підписи на повідомленні.

15 грудня 2015 року наказом в. о. начальника РВ ФДМУ № 107-к ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики 15 грудня 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності працівників і відмовою від переведення на іншу посаду (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

При цьому, відповідно до штатно-списочного складу РВ ФДМУ станом на 16.12.2015 року штатна чисельність Регіонального відділення стала складати 35 штатних одиниць (з них три - вакантні) і включати в себе: начальника Регіонального відділення, його першого заступника та заступника, головного спеціаліста з питань внутрішньої безпеки (4 особи); сектор контролю та аудиту (2 штатні одиниці); юридичний сектор (2 штатні одиниці); сектор кадрової роботи (2 штатні одиниці); сектор організаційно-документального забезпечення (2 штатні одиниці, з них одна - вакантна на час знаходження основного працівника у відпустці по догляду за дитиною); сектор інформаційного забезпечення (2 штатні одиниці, з них одна - вакантна на час знаходження основного працівника у відпустці по догляду за дитиною); відділ фінансово-бухгалтерського обліку та господарського забезпечення (6 штатних одиниць); сектор управління державним майном (2 штатні одиниці); відділ оренди державного майна (6 штатних одиниць); відділ оцінки майна, оціночної діяльності, приватизації та управління корпоративними правами держави (7 штатних одиниць).

Зважаючи на незаконні, на думку позивачки, дії керівництва Регіонального відділення, 06 листопада 2015 року позивачка звернулася із листом до Голови ФДМУ з проханням сприяти у вирішенні вищезазначеного питання. Крім того, із подібним зверненням позивачка звернулася також 18 листопада 2015 року.

На вказані звернення позивачка отримала відповідь Голови ФДМУ від 14.12.2015 року № 10-09-22682, в якій вказано, що Фонд вважає, що скорочення чисельності штату Регіонального відділення здійснюється з дотриманням вимог чинного законодавства. Крім того, зазначено, що з метою визначення кандидатури на зайняття посади завідувача сектору контролю та аудиту на засіданні Комісії були розглянуті кандидатури, зараховані до кадрового резерву на посаду начальника контрольно-ревізійної роботи та аудиту, у томі числі і кандидатура позивачки. За результатом розгляду вищезазначену посаду було запропоновано ОСОБА_8

При цьому, як пояснив у своїх запереченнях представник РВ ФДМУ, Комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1, займаючи керівні посади в РВ, виявила себе як спеціаліст вузького напрямку роботи з приватизації об'єктів груп В, Е. На час тимчасової відсутності начальника відділу, не зважаючи на значний період роботи у структурному підрозділі, не могла у повному обсязі заміщувати його з питань проведення робіт з приватизації об'єктів груп Д, Ж, постприватизаційного контролю за виконанням покупцями об'єктів приватизації умов договорів купівлі-продажу. За результатами щорічної оцінки виконання державним службовцем посадових обов'язків і завдань за 2013, 2014 роки та при проходженні атестації державних службовців у 2013 році неодноразово зверталась увага позивачки на необхідність поглиблення знань з приватизації об'єктів малої приватизації.

Окрім цього, Комісія зазначила, що ОСОБА_1 за своїми професійно-діловими якостями, продуктивністю праці, результатами роботи не відповідає посаді керівника структурного підрозділу - завідувача сектору контролю та аудиту, яка передбачає всебічні знання законодавства України з питань приватизації, оренди, управління державним майном, управління корпоративними правами держави, оцінки майна, внутрішньої безпеки та запобігання корупції, умінню налагоджувати ефективну взаємодію з відповідними структурними підрозділами ФДМУ та правоохоронними і контролюючими органами.

В той же час, позивачка, не погоджуючись із вказаними висновками Комісії Регіонального відділення, 13 січня 2016 року звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із цивільним позовом, однак ухвалою судді від 15.01.2016 року їй було відмовлено у відкритті провадження за п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України з тих підстав, що заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Вказану ухвалу позивачка отримала 27 січня 2016 року, а 01 лютого 2016 року звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом.

При цьому суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відносини, пов'язані із забезпеченням трудових прав працівників, у тому числі при проведенні реорганізації на підприємстві, в установі, організації, регулюються трудовим законодавством України, зокрема Кодексом законів про працю України, а також законодавством, яке регулює порядок проходження державними службовцями публічної служби.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Відповідно до ч. ч. 1-3 зазначеного Закону Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності.

Регіональні відділення та представництва Фонду державного майна України є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Регіональні відділення та представництва діють на підставі положень, що затверджуються Головою Фонду державного майна України.

Таким чином, робота у регіональних відділеннях ФДМУ, пов'язана із безпосереднім виконанням функцій держави, є публічною службою, та регулюється положеннями трудового законодавства із особливостями, встановленими Законом України «Про державну службу».

Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21, ст. 31 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Згідно зі ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 Кодексу).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (підстава, за якою було звільнено позивачку) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Трудовим законодавством встановлено особливості здійснення процедури скорочення чисельності і штату працівників. Так, згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

При цьому, відповідно до п. 33 правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997 року при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, суд виходить з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Однією з істотних ознак працівника з високою продуктивністю праці є його дисциплінованість. Тому при застосуванні правил ст. 42 КЗпП щодо переважного права на залишення на роботі при проведенні звільнень згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП визначення рівності продуктивності праці має проводитися і з врахуванням наявності у працівника дисциплінарних стягнень.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Факт реорганізації РВ ФДМУ не оспорювався сторонами, та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, у тому числі штатно-списочними складами РВ ФДМУ станом на 15.10.2015 року, на 16.12.2015 року та на 24.02.2016 року. Так, відділ реформування державної власності та інформатики, відділ оцінки та малої приватизації, сектор управління корпоративними правами держави реорганізовано шляхом створення відділу оцінки майна, оціночної діяльності, приватизації та управління корпоративними правами держави. Змінилася також і штатна чисельність вказаних структурних підрозділів - з 13 осіб до 7 осіб.

Про таку реорганізацію та скорочення штатної чисельності працівників Регіонального відділу позивачку було повідомлено завчасно, за два місяці до такої реорганізації, із одночасною пропозицією зайняти іншу посаду - посаду головного спеціаліста сектору організаційно-документального забезпечення на час перебування основного працівника у декретній відпустці. При цьому, як вбачається із наявних у матеріалах справи копій посадових інструкцій посади заступника, на якій працювала позивачка, та зазначеної вище посади, позивачці було запропоновано посаду без збереження існуючих трудових функцій та напрямків роботи.

Обґрунтовуючи вимоги свого позову, ОСОБА_1 посилалася на те, що при попередженні її про реорганізацію Регіонального відділення їй запропонували лише «декретні» посади та на час знаходження основних працівників у відпустках по догляду за дитиною. При цьому, всупереч тому, що вона є працівником з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, «постійні» посади пропонувалися особам, які мали менший досвід роботи та безперервний стаж роботи в установі.

Для порівняння та встановлення обґрунтованості тверджень позивачки, представниками відповідача до суду була надана таблиця, що містить інформацію щодо показників, які враховувалися Комісією під час призначення працівників на відповідні посади, що утворені у процесу скорочення чисельності штату (а. с. 114-117), а також довідка про працевлаштування заступників начальників відділів Регіонального відділення (а. с. 113).

Дослідивши у судовому засіданні відомості, надані у вказаних доказах, судом встановлено, що при пропозиції ОСОБА_1 «декретної» посади відповідачем безпідставно було надано перевагу, зокрема, працівникам ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Так, із наданих відповідачем відомостей вбачається, що при призначенні ОСОБА_9 на посаду головного спеціаліста відділу оренди державного майна (до реорганізації була головним спеціалістом відділу управління державним майном та комунікаційного забезпечення) Комісією Регіонального відділення було враховано, що вона має на утриманні дитину трьох років; була зарахована до кадрового резерву на посаду головного спеціаліста відділу оренди державного майна; успішно виконала особистий річний план та рекомендована на посаду начальником відділу оренди державного майна; має кваліфікацію менеджера ЗЕД.

В той же час, сама по собі наявність дитини на утриманні, в силу ст. 42 КЗпП України, не надає переваг при вирішенні питання про вивільнення працівників. Крім того, відповідачем не враховано, що позивачка має безперервний трудовий стаж у Регіональному відділенні понад 11 років, а ОСОБА_9 - лише сім.

При цьому, хоча Комісія і врахувала успішне виконання особистого річного плану та рекомендацію на посаду начальником відділу оренди державного майна, однак з невстановлених підстав не врахувала як перевагу ту обставину, що позивачка має досвід роботи на керівних посадах, якого ОСОБА_9 не має.

Крім того, Комісією також не було враховано наявність у позивачки значної кількості заохочень, у тому числі - нагородження її нагрудним знаком «Знак пошани» Фонду державного майна України (а. с. 29), який є найвищою нагородою у системі органів Фонду державного майна України.

Суд не може також взяти до уваги посилання представників відповідача на те, що позивачка, працюючи у одному відділі, не могла бути призначена на посаду до іншого відділу через брак досвіду. Так, оскільки скорочення чисельності або штату працівників повинно бути використано для укомплектування підприємства найбільш кваліфікованими кадрами, власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Окрім цього, як вбачається із наданої представниками відповідача довідки щодо ОСОБА_9 (а. с. 158), її посадовими обов'язками на посаді головного спеціаліста відділу управління державним майном та комунікаційного забезпечення були: участь в роботі з інформування населення про діяльність РВ ФДМУ; участь в організації та проведенні в Регіональному відділенні прес-конференцій, засідань Громадської ради; забезпечення обліку та розповсюдження друкованих видань; підготовка до розгляду керівництва РВ ФДМУ надрукований у пресі законодавчих та нормативно-правових актів і інших публікацій з питань діяльності ФДМУ тощо. Отже, напрям роботи ОСОБА_9 був безпосередньо пов'язаний з забезпеченням комунікації (прес-служба).

Після реорганізації ОСОБА_9 обійняла посаду головного спеціалісту відділу оренди державного майна. Її посадовими обов'язками стали: здійснення підготовки матеріалів з передачі в оренду державного майна; здійснення контролю за виконанням умов договорів оренди; здійснення підготовки матеріалів з вивчення попиту на об'єкти оренди; здійснення підготовки матеріалів з проведення конкурсів на право оренди державного майна; здійснення підготовки матеріалів для проведення претензійно-позовної роботи з питань орендних відносин; здійснення перевірок розрахунків орендної плати за нерухоме майно, що передається в оренду державними підприємствами, установами, організаціями.

Таким чином, внаслідок реорганізації у ОСОБА_9 були суттєво змінені напрямки її роботи та характер функціональних обов'язків, однак така обставина, виходячи з позиції представників відповідача, не дозволила призначити ОСОБА_1 на таку посаду.

Представники позивача у судовому засіданні як на перевагу ОСОБА_9 перед позивачкою посилалися на те, що перша перебувала у кадровому резерві на посаду головного спеціаліста відділу оренди державного майна. В той же час, відповідачем не було враховано, що позивачка також перебувала у кадровому резерві на посаду завідувача сектору контролю та аудиту.

Крім того, при пропозиції ОСОБА_1 «декретної» посади відповідачем безпідставно було надано перевагу ОСОБА_10, а не позивачці.

Так, ОСОБА_10 до реорганізації працював на посаді головного спеціаліста відділу управління державним майном та комунікаційного забезпеченнями, після реорганізації - на посаді головного спеціаліста сектору управління державним майном, тобто напрям роботи було збережено.

В той же час, відповідно до наданої представниками відповідача інформації ОСОБА_10 має безперервний стаж у Регіональному відділенні лише чотири роки (з 30.12.2011 року), з них досвід роботи за напрямком управління державним майном - чотири роки, що відповідачем при пропозиції посад враховано не було.

Комісією РВ ФДМУ було враховано те, що ОСОБА_10 перебував у кадровому резерві на керівну посаду начальника відділу управління державним майном, однак не було враховано, що позивачка має стаж роботи на керівній посаді заступника начальника відділу понад 11 років.

Обґрунтовуючи надання переваги ОСОБА_10, а не позивачці, представники відповідача посилалися на те, що ОСОБА_1 не мала досвіду роботи за напрямком управління державним майном. В той же час, така обставина не була врахована при пропозиції посад іншим особам.

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що керівництвом Регіонального відділення безпідставно було надано перевагу при пропозиції посад іншим працівникам, порівняно із ОСОБА_1, у зв'язку з чим суд не може вважати вірно застосованими відповідачем положення ст. ст. 42, 49-2 КЗпП при проведенні реорганізації.

Окрім цього, суд також звертає увагу на той факт, що позивачці єдиній із усіх заступників начальників відділів не було запропоновано посаду із збереженням її трудових функцій.

Крім того, виходячи з нормативного тлумачення частини першої ст. 40, частин 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України суд приходить до переконання, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відповідно до ч. 4 ст. 252 КЗпП України звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов'язано із станом здоров'я.

Так, судом встановлено, що позивачка з 2009 року по лютий 2015 року була членом профспілкового комітету Регіонального відділення, а звільнена ОСОБА_1 була у грудні 2015 року, тобто в межах року після закінчення строку, на який обирався склад профспілки.

В той же час, вказана обставина відповідачем не була врахована і позивачку, всупереч наявним у неї гарантіям, було звільнено з роботи.

Посилання ж представника відповідача на те, що при її звільненні було попередньо отримано згоду первинної профспілкової організації, суд до уваги не приймає, оскільки норма ч. 4 ст. 252 КЗпП України має спеціальний характер і передбачає вичерпний перелік випадків, коли особу може бути звільнено протягом року після закінчення строку, на який обирався склад профспілкового органу.

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що слід визнати незаконним звільнення позивачки з посади заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області.

Усі інші посилання представників відповідача у судовому засіданні, у тому числі про неналежне виконання позивачкою своїх службових обов'язків, суд до уваги не приймає, оскільки висловлені твердження мали оціночний характер та не були підтверджені в ході судового розгляду належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За такого, ОСОБА_1 слід поновити на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, п. 32 постанови Пленуму № 9 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і є обов'язковою для судів України.

Враховуючи той факт, що відповідно до довідки, наданої Регіональним відділенням, середній заробіток ОСОБА_1 складав 3 927 грн. 92 коп., суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 грудня 2015 року по 24 березня 2016 року включно у розмірі 12 831 грн. 21 коп.

Посилання представника відповідача на те, що у випадку стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призведе до повторних та непропорційних виплат на користь позивачки, оскільки їй було виплачено компенсацію по звільненню та компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки, суд не враховує, оскільки вказана обставина сама по собі не може виступати підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині в силу ст. 235 КЗпП України.

Крім того, правовідносини щодо виплати компенсацій не є предметом даного спору, а тому судом не розглядалися.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з п. 3 вказаної постанови Пленуму під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Крім того, згідно з п. 5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року № 10-1389/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення (постанова від 25 квітня 2012 р. № 6-23цс12).

Враховуючи усе вищевикладене, зважаючи на характер незаконних дій відповідача та тривалість і тяжкість переживань позивачки, спричинених, зокрема, втратою роботи у передпенсійному віці, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 300 грн., який, на думку суду, є достатнім для відновлення порушеного права.

За такого, вимоги позову є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, у зв'язку з чим слід визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області та поновити її на вказаній посаді, а також стягнути з Регіонального відділення на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 831 грн. 21 коп. та моральну шкоду у розмірі 300 грн.

При цьому, суд вважає поважною причину пропуску позивачкою строку на звернення до суду із позовом та вважає, що він підлягає поновленню, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Так, суд враховує той факт, що позивачка первісно звернулася до суду за захистом свого права 13.01.2016 року, тобто в межах встановленого КЗпП України місячного строку, однак, не будучи фахівцем у галузі права, - за правилами цивільного судочинства.

У подальшому, отримавши 27.01.2016 року ухвалу про відмову у відкритті провадження, 01 лютого 2016 року, звернулася із даним позовом до суду.

Оскільки позивачка не є обізнаною із засадами розмежування цивільної та адміністративної юрисдикції між судами, суд вважає, що, з урахуванням принципу справедливості, строк звернення до суду за захистом порушеного права ОСОБА_1 слід поновити.

Згідно з ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За такого, постанову в частині поновлення на роботі та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3 927 грн. 92 коп. слід допустити до негайного виконання.

Відповідно до ст. 94 КАС України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 653 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 2, 7- 12, 70, 71, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Визнати поважною причину пропуску строку на звернення до суду та поновити строк звернення до суду ОСОБА_1 за захистом свого порушеного права.

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 831 грн. 21 коп. та моральну шкоду у розмірі 300 грн.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області на користь держави судовий збір у розмірі 1 653 грн. 60 коп.

Постанову суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3 927 грн. 92 коп. - допустити до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня її проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН