Справа № 803/3534/15
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2016-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 р. Справа № 876/12425/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Каралюса В.М.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2015 року у адміністративній справі №803/3534/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року №614-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року №614-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. Позивач ОСОБА_1, громадянка Афганістану, АДРЕСА_1, 14 лютого 2015 року подала до Управління ДМС України у Волинській області заяву-анкету №8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ДМС України у Волинській області за результатами розгляду особової справи позивача підготувала висновок від 08 травня 2015 року щодо визнання особою біженцем, у якому зазначила, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через належність до певної соціальної групи, а саме жінки Афганістану, що у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для отримання статусу біженця.

Директором департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України особова справа громадянки Афганістану ОСОБА_1 була повернута на доопрацювання.

25 червня 2015 року ДМС України у Волинській області підготовлено висновок щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.09.2015 року ДМС України прийнято рішення №614-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким за результатами розгляду особової справи позивача ДМС України відмовлено у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.09.2015 року Управління ДМС України у Волинській області направило позивачу повідомлення №21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із статтею 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, з цього слідує, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається лише з двох підстав: заява є очевидно необґрунтованою або заява носить характер зловживання.

Як видно із висновку працівника ДМС України у Волинській області від 25 червня 2015 року та рішення ДМС України від 07.09.2015 року №614-15, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із відсутністю умов, передбачених пунктом 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Проте, з такими висновками органу державної міграційної служби колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів особової справи №2015 LT 0008 позивач ОСОБА_1, АДРЕСА_1 народилась в Афганістані (м. Кабул), віросповідання іслам, за національністю - таджичка, вдова, має вищу освіту, за спеціальністю економіст.

У протоколі співбесіди позивач зазначила, що 27 вересня 2014 року виїхала з сином з Кабула літаком транзитом через Дубаї до Києва. Основною причиною звернення за захистом, зазначила побоювання при поверненні до Афганістану зазнати переслідувань з боку братів свого покійного чоловіка (пуштунів), так як за звичаєм після смерті чоловіка право одружитися на вдові має брат чоловіка. Позивач повідомила про те, що після зникнення безвісти її чоловіка, до неї у будинок переїхав жити свекор. Після смерті свекра ОСОБА_1 повезла його хоронити в провінцію Джалалабад. Після похорон свекра, брати її покійного чоловіка не відпустили її назад до Кабулу, адже за звичаями пуштунів, вона мала вийти заміж за одного з них. Позивач вказує на те, що брати її чоловіка за національністю пуштуни, є дуже агресивними, вони обмежили її особисту свободу, не дозволяли нікуди виходити, вона разом з дітьми зазнавала психологічного насилля. Молодший син позивачки захворів на астму і помер внаслідок того, що їй не дозволили звернутись до лікаря для надання кваліфікованої медичної допомоги. Утекти від братів покійного чоловіка, їй допоміг один із двоюрідних братів її чоловіка, якому вона заплатила гроші і її перевезли до України.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 червня 2015 року зазначено, що ОСОБА_1 не надала будь-яких важливих фактів, що підтверджували б об'єктивність наявності підстав для побоювання переслідування за ознаками раси, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Інформація, яку ОСОБА_1 вказала у заяві-анкеті на доказ того, що в Афганістані їй загрожує небезпека не може бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань її в країні її громадянської належності, оскільки вони є непереконливими і не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань заявниці в країні її громадянської належності та не доводять загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Разом з тим, як зазначає Пленум Вищого адміністративного суду у постанові від 16.03.2012 року №3 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Як видно з пояснень представника позивача та матеріалів справи, уродженка та мешканка Афганістану, ОСОБА_1 належить до одиноких незахищених жінок, у зв'язку з чим, вона зазнавала переслідувань у країні свого походження. Внаслідок обмеження особистої свободи, та свободи вільного пересування з боку пуштунів, помер молодший син позивачки.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 хотіла потрапити саме до України, оскільки прибула до Києва на підставі легальних документів (візи). Невдовзі після приїзду до України позивач звернулася з заявою до компетентних органів про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також слід зазначити, що ОСОБА_1 не можна віднести до економічних мігрантів, оскільки після смерті чоловіка позивач жила разом зі свекром в Кабулі, працювала у банку та сама утримувала сім'ю. Була достатньо забезпеченою та самодостатньою жінкою, мала значні заощадження в банку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2014 року в адміністративній справі №308/14258/14-а за позовом 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Афганістану ОСОБА_1 (з нею дитина ОСОБА_2) постановлено примусово видворити громадянку Афганістану ОСОБА_1 (з нею дитина ОСОБА_2) за межі території України. Однак, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2014 року скасовано і прийняте нове, яким відмовлено у задоволенні позову 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Афганістану ОСОБА_1 (з нею дитина ОСОБА_2) про примусове видворення. Скасовуючи рішення суду першої інстанції з мотивів неповноти з'ясування всіх обставин справи та порушень норм матеріального права, у своїй постанові Львівський апеляційний адміністративний суд, серед іншого, послався на те, що згідно статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Таким чином при прийняті рішення відповідачем не дано належної оцінки та не вжито заходів щодо перевірки тверджень позивача про можливість зазнати переслідувань чи жорстокого поводження з боку агресивно налаштованих пуштунів.

Крім того, відповідачем ДМС України не було повною мірою використано інформацію про країну походження заявника (Афганістан) в частині, що стосується переслідувань жінок, про які йдеться, зокрема, у Керівництві УВКБ ООН по оцінці потреб в міжнародному захисті осіб, які шукають притулку з Афганістану, де потенційну групу ризику складають жінки, зазначено, що в окремих регіонах країни, члени руху Талібан грубо порушують права жінок та дівчат, в тому числі право на свободу, переміщення та участь у політичному житті. Аналізуючи ситуацію з правами людини в Афганістані, можна дійти висновку, що у випадку повернення позивачки до країни свого походження її життю, здоров'ю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в неї є цілком реальна небезпека стати жертвою переслідувань через належність до соціальної групи. Однак, ані ці обставини, ані документи надані на їх підтвердження не були взяті до уваги та не були проаналізовані при винесенні ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оскільки головним критерієм для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, то саме наявність таких побоювань має бути перш за все з'ясована ДМС України. Отже, саме шляхом отримання додаткових відомостей відповідач мав встановити наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача є реальними та обґрунтованими. Крім того, встановлено значні розбіжності у свідчення позивачки зафіксовані у протоколах, які відповідачем належним чином не були досліджені та перевірені.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з'ясування всіх обставин.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2015 року у адміністративній справі №803/3534/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.С. Затолочний

В.М. Каралюс

Повний текст ухвали складено 28.03.2016р.