Справа № 826/22641/15
Суддя: Мамчур Я.С
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Мамчура Я.С.

суддів: Желтобрюх І.Л., Шостака О.О.

при секретарі Кривді В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Громадянина Сомалі ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Сомалі ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головное управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головное управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення від 07.09.2015 року №581-15, зобов`язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року - у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін з таких підстав.

Згідно з п. 1, ч.1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Сомалі, народився в м. Могадішо, неодружений, за національністю джерер, за віросповіданням мусульманин-суніт. У вересні 2007 року літаком прибув до Москви для навчання за запрошенням в інституті Дружби Народів (Москва). Так з 2008 року по 2013 рік позивач офіційно навчався в зазначеному інституті на економічному факультеті та отримав ступінь бакалавра. Під час навчання працював кальянщиком. За отриманням статусу біженця в Російській Федерації до органів міграційної служби не звертався. До України прибув нелегально, машиною 27.07.2014 року.

15.01.2015 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що він звернувся до міграційної служби для легального проживання в України та отримання статусу біженця та не може повернутися на батьківщину, оскільки там існує небезпека з боку терористів, а також зазначив, що покинув Сомалі з метою навчання в Москві, інших причин позивач не зазначав.

22.09.2015 року Головним управління ДМС України у м. Києві надіслано позивачу Повідомлення № 193 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У Повідомленні зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 581-15.

Вважаючи відмову неправомірною, позивач звернувся з даним позовом в суд.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів обставин його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зокрема, позивач не довів факт наявності основних підстав, за яких особі може бути надано статус біженця.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування позовних вимог громадянином Сомалі ОСОБА_1 не було надано відомості, які б підтверджували факти переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання громадянина Сомалі ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві позивач посилається на політичну ситуацію в країні та на адресу веб-сайту Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, на якому розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження викладених в заяві обставин щодо існування загрози його життю на батьківщині, а саме, не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, зокрема з боку угрупування "Аль-Шабаб", що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Отже, колегія суддів вважає, що жодних аргументованих свідчень щодо наявності факту переслідування в країні походження за конвенційними ознаками, а так само побоювань стати жертвою таких переслідувань позивач не надав.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що значна тривалість проміжків часу між прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про надання статусу біженця, в даному випадку, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що абзацом 6 статті 6 Закону України "Про біженці та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прямо передбачено, що статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала у третій безпечній країні.

Так, відповідно до частини 22 статті 1 вказаного Закону, третьою безпечною країною є країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач перебував на території Російської Федерації з 2007 року по 2014 рік, що свідчить про те, що до в'їзду в Україну позивач перебував у третій безпечній країні (Російській Федерації), однак, не звертався до компетентних органів влади з клопотанням про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що Рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 581-15 прийнято у відповідності до законодавства, а позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв у відповідності з Законом та міжнародними правовими актами, у межах своєї компетенції та з дотриманням визначених законом строків.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 211, 212 КАС України суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Сомалі ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий Я.С. Мамчур

Судді І.Л. Желтобрюх

О.О. Шостак

Повний текст складено 31.03.2016 р.

Головуючий суддя Мамчур Я.С

Судді: Желтобрюх І.Л.

Шостак О.О.