Справа № 815/413/16
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року 16год.00хв. м. Одеса Справа № 815/413/16

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іванова Е.А.

суддів Аракелян М.М.

Бутенко А.В.

секретар Сакара М.М.,

за участю позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 представника позивачів: ОСОБА_5,

представника відповідача Кучіна В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ, відповідач) в якому з урахуванням уточнень просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення ДМСУ від 21.12.2015 року №844-15, яким позивачу ОСОБА_2 та її неповнолітній дитині ОСОБА_7 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати ДМСУ прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_7 біженцем, або особами які потребують додаткового захисту.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ, відповідач) (справа №815/414/16) в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення ДМСУ від 21.12.2015 року №834-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати ДМСУ прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 25.02.2016 року по справі №815/413/16 позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України в яких позивачі просять визнати протиправними та скасувати рішення по адміністративним справам №815/413/16 та № 815/414/16 об'єднані в одне провадження присвоївши їм єдиний номер №815/413/16.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є громадянами Сирійської Арабської Республіки. Навесні 2011 року в Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт, у зв'язку з чим позивачі змушені були покинути країну походження. На сьогоднішній день конфлікт в Сирії загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивачі можуть стати жертвами свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в Сирії. Як на підтвердження цих обставин позивачі послаються на Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 22.10.2013 р., резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/262 від 15.05.2013 р., № 68/182 від 18.12.2013 р., № 67/183 від 20.12.2012 р., № 66/253/В від 03.08.2012 р. У 2014 році позивачі звернулися до ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про надання статусу біженців або особами, які потребують додаткового захисту в Україні. Однак 21.12.2015 року рішеннями ДМСУ №844-15 та №834-15 позивачам було відмовлено у наданні статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту. Зважаючи на те, що їхні заяви відповідають критеріям для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивачі звернулись до суду.

В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та надав до суду заперечення у письмовому вигляді, які мотивовані тим, що відповідно вимогам п.13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», встановлено, що незважаючи на військовий конфлікт в Сирії, позивачами не надано жодних відомостей та доказів стосовно погроз або інших обставин, які б явно свідчили про наявність реальної загрози застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Ситуація в Сирії є загальновідомим фактом, але військові дії охопили не всі міста Сирії, залишились і ті які живуть та функціонують у звичайному ритмі. Враховуючи надані заявниками відомості ДМСУ визнало клопотання громадян Сирії ОСОБА_2, ОСОБА_3 вочевидь необґрунтованим. Наданий матеріальний елемент клопотання підтверджує те, що особи не потребують в Україні визнання їх біженцями або надання їм додаткового захисту в розумінні Конвенції 1951 року та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вислухавши пояснення позивачів, представника позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що громадянка Сирії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Хама (Сирія), проживала в м. Алеппо (Сирія), за національністю араб, за віросповіданням мусульманин - суніт. Одружена на громадянині Сирії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із яким має трьох спільних дітей. На територію України позивачка прибула по туристичній візі в 2011 році разом із неповнолітнім сином ОСОБА_7, (ІНФОРМАЦІЯ_3). Де з 2010 року знаходився її чоловік громадянин Сирії ОСОБА_3, якому було відмовлено в наданні статусу біженця ще в 2010 році.

Зі змісту особової справи позивачки №2014OD0280 вбачається, що вона 25.08.2011 року виїхала з Сирії до України разом із неповнолітнім сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 авіарейсом Алеппо - Одеса, на підставі національного паспорту.

22 грудня 2014 р. ОСОБА_2 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заяви позивач зазначила, що причиною виїзду з Сирії до України в 2011 році є бажання возз'єднатись з чоловіком, який перебуває на території України з 2010 року та наявна громадянська війна в Сирії.

11 вересня 2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD0280, яким, враховуючи невідповідність заяви вимогам п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», та через наявність умов, передбачених абз. 4 п.1 ст.6 зазначеного Закону відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Сирії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та гр. Сирії ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

21 грудня 2015 р. ДМС України своїм рішенням №844-15 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянці гр. Сирії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітньому сину гр. Сирії ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 28 січня 2016 року позивачем отримано повідомлення №3 від 06.01.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо другого позивача громадянина Сирії ОСОБА_3, судом встановлено наступне.

Громаданин Сирії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець м. Ібдліб (Сирія), проживав в м. Алеппо (Сирія), за національністю араб, за віросповіданням мусульманин - суніт. Одружений на громадянці Сирії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із якою має трьох спільних дітей. На територію України позивач прибув у 2010 році. В 2011 році до нього приєдналась дружина ОСОБА_2 та неповнолітній син ОСОБА_7.

Зі змісту особової справи позивача №2014OD0282 вбачається, що він 27.05.2010 року літаком виїхав з Сирії до України, м. Одеса, на підставі туристичної візи на один місяць, після закінчення терміну дії туристичної візи він звернувся за статусом біженця в м. Одеса. та йому наказом УМС в Одеській області від 20.08.2010 року №63 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

22 грудня 2014 р. ОСОБА_3 вдруге звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, що він був членом партії «Народна Демократична партія Сирії», яку заборонили, через, що за ним стежила служба безпеки. Та через небезпечність він вирішив покинути Сирію та переїхав до України шукати роботу, щоб гідно жити.

23 листопада 2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD0282, яким враховуючи невідповідність заяви вимогам п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», та через наявність умов, передбачених абз. 4 п.1 ст.6 зазначеного Закону відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Сирії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

21 грудня 2015 р. ДМС України своїм рішенням №834-15 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину Сирії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 28 січня 2016 року позивачем отримано повідомлення №15 від 06.01.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваних рішеннь щодо відмови позивачам у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в Сирії, які викладені у Рекомендаціях з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, а також те, що позивач, як і чоловіки-громадяни Сирії, повинен проходити військову службу в військах Сирії, які приймають участь у громадянській війні в цій країні, твердження позивачів про наявність в Сирії небезпеки його життю не можна вважати очевидно необґрунтованими.

Конфлікт у Сирії триває уже п'ятий рік і мільйони біженців у суміжних країнах, а також осіб, переміщених всередині країни наразі перебувають у надзвичайно несприятливих умовах і їхнє майбутнє виглядає ще більш непевним через зменшення підтримки з боку міжнародної спільноти, повідомили в УВКБ ООН.

Відповідно до п. 171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців встановлено, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивачів щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час їх перебування в Україні.

Відмовляючи позивачам у визнанні особами, які потребують додаткового захисту, відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії. Висновки ГУ ДМС України в Одеській області №2014OD0282 від 23.11.2015 року та №2014OD0280 від 11.09.2015 року не містили детального аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Тлумачення поняття "загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання" дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини.

У справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до пункту 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

З огляду на покладений в основу оскаржуваних рішеннь висновки, відповідач надав перевагу відсутності фактів того, що позивачі та члени їхньої родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов'язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не з військовими діями, які мають місце в країні громадянської належності. Будь-якої інформації щодо переслідування заявники не надали.

Однак відповідачем не взято до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача. Так, відповідач надав перевагу відомостям про те, що останнім часом військові дії направлені на знищення терористичних угрупувань з боку сирійських військових, що свідчить про відсутність цілеспрямованого переслідування цивільного населення в Сирії.

Натомість, 27.03.2015 р. заступник Генерального секретаря ООН з гуманітарних питань Валері Амос на засідання Ради Безпеки ООН зазначила, що ситуація в Сирії значно погіршилася. Так, в березні 2015 р. більше 2 мільйонів жителів провінцій Алеппо та Даар навмисно позбавили води та електроенергії. Сторони конфлікту цілеспрямовано заважають доставці гуманітарних вантажів на підконтрольних їм територіях (http://www.un.org).

Крім того, належить врахувати Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку в редакції III, жовтень 2014 р. (http://www.refworld.org.ru/docid/549983214.html%20). Так, УВКБ ООН повторює заклик до держав, що не є сусідами Сирії, вивчати конкретні та ефективні способи вираження солідарності. В пункті 31 зазначеної рекомендації вказано: "У світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці "на місці" (sur place), могли розраховувати на прийняття відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.".

Також суд врахувує Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку в редакції ІV, листопад 2015 р. В пункті 31 зазначеної рекомендації вказано: "УВКБ ООН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, колишнім постійним місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, поки ситуция з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться і не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки і повагою до людської гідності.".

За інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]) враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з'являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.

Таким чином, судом встановлено, що регіон м. Алеппо, в якому проживали позивачі, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз'єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в'їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.

У свої рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов'язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Також загальновідомим фактом є те, що спільнота та структури ООН (Верховний комісар ООН із прав людини, Рада із прав людини тощо) неодноразово засуджували застосування збройних сил проти мирного населення та мирних акцій протесту в Сирії.

Враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в Сирії, які викладені у Рекомендаціях з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (в редакції ІІІ від 27.10.2014 р. та в редакції IV від листопада 2015 року), а також враховуючи те, що в Сирії продовжуються бої між різними ісламістськими угрупуваннями, твердження позивачів про наявність в Сирії небезпеки їх життю не можна вважати необґрунтованими.

У мотивувальній частині рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти Україна" (пункти 23 - 25) зазначено, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов'язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення. Крім того, необхідно враховувати, що сторона представляє в суді різні доводи, а також відмінності у положеннях законодавства, традиціях, юридичних висновках, способах викладення та формулюваннях рішень суддів держав-учасниць. Таким чином, питання, чи виконав суд обов'язок щодо обґрунтування свого рішення, як випливає з пункту 1 статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки при розгляді конкретних обставин справи.

Також у своїй Резолюції прийнятої 23.12.2015 року Генеральна асамблея ООН (70/234, Положення в області прав людини в Сирійській Арабській Республіці) виразило обурення з приводу подальшої ескалації насильства в Сирійській Арабській Республіці, що призвів до загибелі більш 250000 людей, включаючи вбивство більш ніж 10000 дітей, і зокрема. з приводу триваючих широкомасштабних і систематичних грубих порушень, а також зловживань у відношенні прав людини і порушень міжнародного гуманітарного права, включаючи пов'язані з триваючими вибірковим застосуванням важких озброєнь і бомбардувань з повітря, таких як невибіркову застосування сирійською владою проти сирійського населення балістичних ракет, касетних боєприпасів, "бочкових" і вакуумних бомб і газоподібного хлору і використання ними голоду серед цивільних осіб в якості методу ведення війни, які заборонені міжнародним гуманітарним правом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" закріплено збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист. Зокрема, у частині першій статті 10 цього Закону передбачається, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту приймає рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих із заявником на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві.

Частиною другою статті 4 цього Закону також закріплене право біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист на возз'єднання сімей. Зокрема, передбачено, що члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об'єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об'єднаних Націй.

Право на возз'єднання сім'ї, тобто на в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Важливо, що це право виникає незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз'єднання сім'ї без перешкод залишити територію України. Згідно з пунктом 24 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до членів сім'ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, належать: чоловік (дружина), діти, віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні, повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об'єктивно не здатні задовольняти свої потреби, непрацездатні батьки та інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Як встановлено вище судом, всі позивачі є членами однієї родини, що не заперечується представником відповідача.

Крім того відповідно до листа Управління служби безпеки України від 26.05.2015 року №65/1/3109НТ УСБУ в Одеській області інформацією, яка б перешкоджала наданню статусу біженця громадянину Сирії ОСОБА_3 не володіє.

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, встановивши протиправність оскаржуваних рішеннь, що полягає у невідповідності висновків декларативним підходам до захисту прав осіб, які звертаються за захистом, невідповідності формам солідарності у теперішній кризовій ситуації країни походження позивачів, при відсутності у позивачів конвенційних ознак біженців, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 та ОСОБА_3, про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 122, 158-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21 грудня 2015 року №844-15.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21 грудня 2015 року №834-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів після отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений 31.03.2016 року.

Суддя Е.А.Іванов

Суддя М.М. Аракелян

Суддя А.В. Бутенко