Справа № 2а-13685/12/2670
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року м. Київ К/800/35893/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М., Рецебуринського Ю.Й., -

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 10 серпня 2012 року № 453-12 і зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2013 року, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2012 року громадянка Грузії ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом, у якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року № 453-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і зобов'язати відповідача повторно розглянути її заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2013 року, позовні вимоги задоволено.

У касаційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2013 року і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_4 є громадянкою Грузії, національність - курд.

Позивач 9 квітня 2012 року звернулася до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про надання статусу біженця на тих підставах, що вона має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні свого громадянського походження, за віросповіданням вона єзид, у зв'язку з чим з нею та її дітьми жорстоко поводились, знущалися та принижували. На неї було здійснено напад та нанесені поранення. У її родини відібрали житло. Чоловік помер від інфаркту, оскільки не переніс цих випробувань. Старша донька була інвалідом І групи та паралізованою (станом на момент розгляду справи померла і похована в Україні). В Грузії їй відмовляли у наданні належної медичної допомоги паралізованій доньці з огляду на її соціально-етнічне походження. Молодшу доньку зґвалтували двоє грузинів. Вказане відбувалося з їхньою родиною тому, що вони курди, а держава не надавала їм необхідного захисту.

10 серпня 2012 року Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 453-12 про відмову ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повідомленням від 14 вересня 2012 року № 103 повідомило позивача, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні. Підстава: рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року № 453-12.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оспорюване рішення прийняте відповідачем необґрунтовано, оскільки не враховано усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон № 3671-VI.

Згідно положень частини 1 статті 8 вказаного Закону (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

За приписами частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У пункті 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

У частині 3 статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10 Закону № 3671-VI).

За матеріалами справи суди встановили, що з ОСОБА_4 було проведено лише співбесіду, без належного збирання додаткових відомостей для уточнення інформації щодо ситуації в країні її громадянської належності, відповідач не дослідив, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення, а також обставин щодо неможливості отримання донькою позивача медичної допомоги у зв'язку з етнічним походженням позивача, не перевірив належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві.

Виходячи із положень, закріплених у Законі № 3671-VI, та встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає правильним висновок судів, що оспорюване рішення прийняте відповідачем необґрунтовано, оскільки не враховано та не перевірено належним чином усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Визнаючи протиправним та скасовуючи оспорюване рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року № 453-12 і зобов'язуючи відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суди першої та апеляційної інстанцій вірно виходили з того, що неприпустимою є відмова в задоволенні позовних вимог в такій категорії справ з підстав недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують встановлених судами обставин справи та їх висновків, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 10 серпня 2012 року № 453-12 і зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.