Справа № 822/314/16
Суддя: Майстер П.М.
Дата ухвалення: 2016-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/314/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіМайстер П.М.
при секретаріНетичай Ю.В.
за участі:позивача: ОСОБА_3, представника позивача: ОСОБА_4, представника відповідача: Лукова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області про визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування наказу від 05.01.2016 №18/04к "Про звільнення", поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказ Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області від 05.01.2016 №18/04к "Про звільнення" є протиправним та незаконним, оскільки заява про звільнення за згодою сторін написана позивачем на початку грудня 2015 року під психологічним тиском начальника Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області в стані сильного душевного хвилювання. Позивач вказану заяву у січні 2016 року відповідачу не подавав, не мав наміру припиняти трудові відносини та не висловлював такого волевиявлення. Зазначене підтверджується відсутністю у заяві про звільнення дати її підписання (число, місяць, рік), а також строку (дати) припинення трудових відносин.

Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надавши суду заперечення в якому зазначає, що заява про звільнення подана позивачем добровільно, без будь-якого примусу, оскаржуваний наказ є законним, дії відповідача правомірними, а тому просив суд в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши належним чином зібрані докази по справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення спору по суті, приходить до висновків, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав.

Суд встановив, що наказом Головного управління юстиції у Хмельницькій області від 18.11.2011 року №698к ОСОБА_3 переведено18.11.2011 року на посаду начальника відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби головного управління юстиції.

Головним територіальним управлінням юстиції у Хмельницькій області 05.01.2016 року видано наказ №18/04к, яким звільнено позивача із займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Підстава звільнення - заява ОСОБА_3

З дослідженої в судовому засіданні заяви про звільнення поданої позивачем в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України вбачається, що на ній відсутня дата її написання та дата, з якої ОСОБА_3 підлягав би звільненню з займаної посади, а є лише резолюція уповноваженої особи Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області "До наказу".

Як стверджує позивач, та не спростовано відповідачем, що на початку грудня 2015 року вищестоящий керівник, через особисту неприязнь до нього, примусив написати заяву про звільнення за згодою сторін, без визначення конкретної дати. Вказану заяву він написав разом із заявою про відпустку. Зазначає, що умовою написання ним заяви про звільнення за угодою сторін було те, що за час відпустки він знайде роботу і тільки тоді звільнитися з займаної посади. Відпустку з 02.12.2015 року по 25.12.2015 року позивач відбув і оскільки за час відпуски не знайшов іншої роботи приступив до виконання своїх службових обов'язків. Після відпустки з 28.12.2015 року по 04.01.2016 року він знаходився на робочому місці і виконував роботу згідно службових обов'язків, надіявся, що домовленність з керівником про звільнення з займаної посади за угодою сторін не має сили, оскільки він під час відпустки не знайшов іншої роботи.

Окрім того, як зазначає позивач, факту подання заяви у січні 2016 року, як його волевиявлення, не відбулося, оскільки з 05.01.2016 року по 02.03.2016 року він перебував на лікарняному.

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992, з наступними змінами, передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Отже, визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення. Окрім того, предметом доказування у даному випадку є встановлення свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п. 1 ст. 36 КЗпП України.

У п. 18 вищевказаної Постанови зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Також встановлено, що позивач з 05.01.2016 року по 02.03.2016 року перебував на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності серії АГЩ №№120488, 056407, 005197.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

У п. 17 вищевказаної Постанови зазначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Отже, звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності не допускається.

Аналіз зазначених норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Як вбачається з заяви про звільнення ОСОБА_3 з займаної посади за угодою сторін, вона не містить волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати. Резолюція відповідача, що знаходиться на вказаній заяві, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторонами спору не було досягнуто згоди щодо припинення трудового договору та не узгоджено дату звільнення в день подання позивачем відповідної заяви. Відсутність узгодження дати звільнення та волевиявлення позбавляло права відповідача на звільнення позивача 05.01.2016 року в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним, скасування наказу від 05.01.2016 №18/04к "Про звільнення" та поновлення на посаді є обґрунтованими, в свою чергу відповідач не довів правомірність своїх дій, тому вказані позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Суд, вважає необхідним зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Хмельницькій області нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати поновлення на посаді по дату прийняття судового рішення у цій справі.

Щодо позовної вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Із наведеного слідує, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

В ході розгляду справи порушень зі сторони відповідача, що б спричинили зазначені вище наслідки не встановлено, а позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди. Наведені в позові обставини на увагу суду не заслуговують, оскільки не узгоджуються зі змістом статті 237-1 КЗпП України та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи.

Згідно з п.п.1, 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності.

Верховний суд України в своїй Постанові Пленуму від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В обґрунтування даних вимог позивачем не надано жодних доказів щодо розміру моральної шкоди та доказів, що підтверджують моральні страждання позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн. слід відмовити.

У відповідності зі статтею 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, водночас частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ст. 256 КАС України постанова суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1). Позов задовольнити частково.

2). Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області "Про звільнення ОСОБА_3." від 05 січня 2016 року №18/04к.

3). Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області з 05 січня 2016 року.

4). Виплатити ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

5). Постанову суду про поновлення на посаді начальника відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_3 та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

6). В решті позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 28 березня 2016 року о 10 год. 15 хв.

Суддя/підпис/
"Згідно з оригіналом" Суддя П.М. Майстер