Справа № 2а-51/12/1370
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" березня 2016 р. м. Київ К/800/59212/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області
на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014

у справі № 2а-51/12/1370
за позовомДержавної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова
доБудинкоуправління № 1 Львівської КЕЧ
пронакладення арешту на кошти на рахунках юридичної особи,-

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Сихівському районі м.Львова звернулась до суду з адміністративним позовом до Будинкоуправління № 1 Львівської КЕЧ району про накладення арешту на кошти на рахунках.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10.04.2012 позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10.04.2012 скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до п.2 ч.1 ст.222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- 16.12.2011 позивачем направлено на адресу відповідача запит № 18239/23-209 про надання документів до перевірки, в якому позивач зобов'язав відповідача надати до перевірки документи щодо здійснення фінансово-господарської діяльності за період з 01.07.2008 по 30.06.2011, який отримано посадовою особою відповідача Шилкіном Г.В.;

- на підставі наказу №1044 від 16.12.2011 про проведення позапланової виїзної документальної перевірки з питань правильності обчислення і своєчасності сплати податків і зборів до бюджету з 16.12.2011 по 22.12.2011 та згідно направлень на перевірку №1223, №1224, №1225, №1226, №1227 від 16.12.2011 позивачем проведено документальну виїзну позапланову перевірку відповідача;

- 26.12.2011 позивачем складено Акт про ненадання до перевірки оригіналів первинних документів, копій оригіналів регістрів бухгалтерського та податкового обліку № 148, за змістом якого до перевірки не представлені головні книги юридичної особи за 2010-2011 роки, книги нарахування заробітної плати за четвертий квартал 2009 року, накази на прийняття та звільнення працівників за період, що був об'єктом перевірки, перелік дебіторської та кредиторської заборгованості поквартально за період з 01.10.2008 року по 30.09.2011 року, угоди з покупцями та постачальниками за період, що перевіряється;

- відповідачем прийнято рішення №18690 від 28.12.2011 про застосування адміністративного арешту майна відповідача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав застосування арешту майна, оскільки в судовому засіданні встановлено факт ненадання відповідачем документів для перевірки, вказаних в обов'язковому письмовому запиті податкового органу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що матеріалами справи підтверджено обставину здійснення перевірки відповідача, що повністю заперечує твердження позивача про відмову платника податків від проведення документальної перевірки. Крім того, судом апеляційної інстанції вказано, що зміст витребуваних документів, про які зазначається у зверненні позивача №18239/23-09 від 16.12.2011, не відповідає переліку документів, ненадання яких є підставою для застосування арешту майна.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає вищенаведені висновки судів попередніх інстанцій передчасними та такими, що зроблені без всебічного та об'єктивного встановлення всіх обставин справи, у зв'язку з чим зазначає таке.

Згідно п.94.1 ст.94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

Відповідно до пп.94.2.3 п.94.2 ст. 94 Податкового кодексу України арешт майна може бути застосовано при з'ясуванні певних обставин, зокрема, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб органу державної податкової служби.

За змістом п.94.4 ст.94 Податкового кодексу України арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Арешт коштів на рахунку платника податків відповідно до абзацу другого пп.94.6.2 п.94.6 ст.94 Податкового кодексу України здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення органу державної податкової служби до суду.

Таким чином, положення статті 94 Податкового кодексу України регулюють застосування будь-якого адміністративного арешту незалежно від предмета такого арешту та послідовно розмежовують порядок накладення адміністративного арешту на майно платника податків, відмінне від коштів, та арешту коштів платника податків.

При цьому, підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків, є універсальними та визначені п.94.2 ст.94 Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Для встановлення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, у судовому засіданні заслуховуються пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, досліджуються письмові та речові докази, у тому числі носії інформації із записаною на них інформацією, висновки експертів.

З огляду на зміст наведеної норми процесуального права та вимоги заявленого позову (про накладення арешту на кошти відповідача на рахунках), колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що предметом доказування у даній справі мають бути обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов'язує можливість звернення податкового органу з вказаним позовом до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, задовольняючи позовні вимоги про накладення арешту на кошти відповідача на рахунках у банках, суд першої інстанції мотивував своє рішення наявністю підстав для накладення арешту на майно відповідача, однак, наявність підстав для накладення арешту на кошти відповідача на рахунках у банках цим судом не досліджена.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, зокрема, виходив з того, що арешт майна чи арешт коштів нерозривно пов'язаний з визначеним розміром податкового боргу, оскільки арешт може стосуватися лише того майна (коштів), яке є необхідним для виконання певних зобов'язань платника податків, зокрема, щодо погашення податкового боргу.

Так, згідно пп.20.1.17 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України, податковий орган має право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться в банку, у разі, якщо у платника податків, який має податковий борг, відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

З огляду на зміст наведених положень податкового законодавства, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що Податковим кодексом України передбачено два види арешту майна в залежності від підстав та порядку його застосування: 1) арешт на кошти та інші цінності платника податків, що знаходяться у банку, який застосовується за рішенням суду як спосіб забезпечення погашення податкового боргу; 2) адміністративний арешт майна, в тому числі грошових коштів на банківському рахунку, як спосіб забезпечення виконання платником податків його обов'язків, який застосовується за адміністративним або судовим рішенням (в залежності від виду майна).

Таким чином, під час нового розгляду справи судами попередніх інстанцій необхідно врахувати все вищевикладене та встановити наявність у податкового органу підстав, з якими закон пов'язує можливість звернення податкового органу до суду з позовом про накладення арешту на кошти платника податків.

За наведених обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України не вбачає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій винесені з дотриманням принципів законності та обґрунтованості у відповідності до приписів ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вищевказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

З огляду на неповноту встановлення судами усіх обставин справи, що входять до предмету доказування, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги вищевикладене, встановити повно і правильно фактичні обставини відповідно до заявлених позовних вимог та предмету доказування у справі та, в залежності від встановленого й у відповідності до норм матеріального та процесуального права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області задовольнити частково.

2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10.04.2012 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль
О.А. Моторний