Справа № 452/2100/14-а
Суддя: Ліпський Д.В.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" березня 2016 р. м. Київ К/800/1750/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді Ліпського Д.В.,

суддів: Головчук С.В.,

Черпака Ю.К.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Самбірського міськрайонного суду від 04 вересня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, третя особа Самбірський міський голова Копиляк Т.В. про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Самбірського міського голови №165-ос від 19 квітня 2011 року про звільнення його з посади начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України поновити на займану раніше посаду і перевести на посаду, рівноцінну займаній до звільнення та зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 19 квітня 2011 року по день поновлення на роботі.

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 вересня 2014 року - залишено без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій позивач звернувся з касаційною скаргою, в яких посилаючись на допущені судами норми матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, у межах, визначених ст. 220 КАС України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що позивач займав посаду начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення Самбірської міської ради. Розпорядженням Самбірського міського голови № 165-ос від 19 квітня 2011 року його звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення.

Підставою видачі оскаржуваного розпорядження стало рішення Самбірської міської ради Львівської області № 5 від 14 грудня 2010 року «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів», яке прийняте з метою оптимізації та вдосконалення роботи виконавчих органів ради, структурування функціональних напрямків діяльності, забезпечення ефективності роботи, було вирішено затвердити загальну чисельність апарату ради та її виконавчих органів в кількості 138 штатних посад та структуру і перелік штатних посад апарату міської ради та її виконавчих органів.

Зазначеним рішенням було ліквідовано відділ організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради і створено окремо юридичний відділ, відділ організаційної роботи та з питань внутрішньої політики та відділ кадрової роботи та служби в органах місцевого самоврядування виконавчого комітету Самбірської міської ради. Пунктом 5 цього рішення передбачено, що вивільнення та переведення працівників слід провести відповідно до чинного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок про законність оскаржуваного розпорядження оскільки відповідачем дотримано порядку та процедури вивільнення працівника у зв'язку з реорганізацією відділу в якому він працював.

Однак, такий висновок суддів є передчасний виходячи з наступного.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом виготовлення довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Судами встановлено, що замість відділу, який очолював позивач створено три нових, а саме: юридичний відділ, відділ кадрової роботи та служби в органах місцевого самоврядування та відділ організаційної роботи з питань внутрішньої політики. В той же час, судами не з'ясовано чи здійснювався порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації позивача з іншими особами при призначені їх на посади у новостворені відділи.

Натомість, з метою дотримання вимог статті 49-2 КЗпП України, позивачу запропоновано посаду головного спеціаліста управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства, від якої він відмовився.

Слід зазначити, що згідно з частинами 1 та 3 статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Судами не перевірено дотримання відповідачем зазначених норм при видачі наказу про звільненні ОСОБА_2

Допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Самбірського міськрайонного суду від 04 вересня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, третя особа Самбірський міський голова Копиляк Т.В. про визнання протиправним та скасування розпорядження направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.В. Ліпський

Судді: С.В. Головчук

Ю.К. Черпак