Справа № 826/19468/15
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
29 березня 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді суддів за участю секретаря представника позивачаБорисюк Л.П., Грибан І.О., Собківа Я.М. Приходько К.М. Новаковського П.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, треті особи: Територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва про зобов`язання вчинити дії, -
В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, треті особи: Територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва в якому просила зобов`язати відповідача вчинити реєстрацію місця її проживання у кімнаті загальною площею 25,5 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 .
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просить скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який з`явився в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 разом з членами своєї родини чоловіком ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 проживає в кімнаті площею 25,5 кв.м. трикімнатної комунальної квартири АДРЕСА_1 . Житловий будинок АДРЕСА_2 належить до комунальної власності м. Києва. На підставі рішення Радянської районної ради народних депутатів від 14.02.1995 № 46/74 будинок визнано не придатним для проживання.
Балансоутримувачем вказаного будинку є Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», утворене рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради від 19.02.2007 № 187.
Станом на час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що квартири у будинку частково приватизовані, частково неприватизовані кімнати використовуються для проживання.
Згідно інформації наданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» вих. № 43 від 04.02.2015, у комунальній квартирі АДРЕСА_3 проживають без реєстрації дві сім`ї робітників з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями: в двох кімнатах житловою площею 31,4 кв.м. проживає ОСОБА_4 із родиною із чотирьох осіб з 04.09.1996, в кімнаті площею 25,5 кв.м. проживає ОСОБА_1 з родиною із трьох осіб з 02.01.2003.
02.01.2003 ОСОБА_1 була прийнята на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями Шевченківського району м. Києва ЖЕК № 1004 і їй разом з членами її сім`ї було надано вказане житло для тимчасового проживання.
В подальшому позивачка працювала на посаді робітника з комплексного прибирання в КП «ЖЕК «Ярославська» на посаді робітника Дільниці по санітарно-технічному обслуговуванню «Софіївська» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».
З 02.03.2015 позивачка працює на посаді робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями в Приватному підприємстві «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна».
Під час проживання за вказаною адресою позивачка неодноразово зверталася до органів реєстрації щодо реєстрації її місця проживання у кімнаті, проте, їй було відмовлено. Зокрема, листом Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві у відповідь на її звернення від 27.01.2015 в реєстрації місця проживання за адресою: кв. АДРЕСА_1 відмовлено з тих підстав, що заявником не надано документів, що підтверджують право власності на квартиру.
Вказану відмову відповідача позивач вважає протиправною, що слугувало підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було підстав для реєстрації місця проживання позивача, оскільки ним не було надано документів, що підтверджують його право на проживання в зазначеній вище квартирі.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, регулює Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV ).
Відповідно до статті 3 Закону № 1382-IV, реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування (ст. 11 Закону № 1382-IV).
Статтею 6 Закону № 1382-IV передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
Для реєстрації особа або її законний представник подає, зокрема документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації.
Відповідно до Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 № 1077 затверджено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів (далі - Порядок № 1077).
Реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції (п. 1.2 Порядку № 1077).
Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Порядку № 1077, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів.
Для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання. У разі реєстрації місця проживання у центрі договір оренди житлового приміщення може бути засвідчено адміністратором центру.
Тобто, статтею 6 Закону № 1382-IV, а також пунктом 2.2 Порядку № 1077 визначено перелік документів, які особа або її законний представник подає для реєстрації місця проживання. Таким чином, зі змісту положень вищезазначених правових норм вбачається, що підтверджувальними документами, що дають право на проживання у житлі, можуть бути, зокрема, ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. Законодавцем також передбачено, що у разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.
Оскільки, в даному випадку мова йде про реєстрацію місця проживання в квартирі, що належить до комунальної власності, то таким документом має бути ордер, оформлений згідно ст. 58 Житлового кодексу УРСР.
Судом першої інстанції встановлено, що ордер на житлове приміщення, незважаючи на фактичне проживання позивачки в квартирі з 02.01.2003, а також будь-які документи, на підставі яких такий ордер мав бути виданий у позивача відсутні.
В матеріалах справи відсутній також договір найму (піднайму, оренди) житлового приміщення дійсний на момент звернення позивача з відповідною заявою про реєстрацію місця проживання, а також згода власника на реєстрацію місця проживання.
Колегія суддів зазначає, що перелік документів, згідно із Законом № 1382-IV та Порядком № 1077, що підтверджують право проживання особи в житлі не є вичерпним. Однак, позивачем в розумінні Закону № 1382-IV та Порядку №1077 не було надано інших документів, які б підтверджували наявність підстав для реєстрації місця проживання позивача у зазначеній квартирі.
Проте, вказані документи не дають позивачу права на реєстрацію місця проживання в даному гуртожитку.
Разом з тим, фактичне проживання у квартирі та невчинення балансоутримувачем дій щодо виселення позивача з вказаної житлової площі, надання розрахунків на оплату житлово-комунальних послуг не створюють правових підстав для користування нею та реєстрації місця проживання на такій житловій площі.
За таких обставин, відповідачем обґрунтовано було відмовлено позивачу в реєстрації місця проживання у кімнаті загальною площею 25,5 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 , оскільки, як встановлено судом першої інстанції та колегією суддів апеляційного суду, він не мав необхідних документів, що підтверджують право користування позивача зазначеним приміщенням.
Водночас, відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
В даному випадку, доказуванню підлягає право позивача на проживання у квартирі, що підлягає розгляду за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача вчинити реєстрацію її місця проживання у зазначеній вище квартирі є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, з наступних підстав.
Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.
Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.
Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Л.П. Борисюк І.О. Грибан Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та підписано 31.03.2016

Головуючий суддя Борисюк Л.П.

Судді: Грибан І.О.

Собків Я.М.