Справа № 570/4603/15-а
Суддя: Коробов С.О.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 570/4603/15-а
номер провадження 2-а/570/8/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року

Суддя Рівненського районного суду Рівненської області, як адміністративного суду, ОСОБА_1,

розглянувши в м.Рівне в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання протиправним рішення від 30.08.2013 року за № 697 та рішення від 15.10.2015 року № 1040,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 697 від 30 серпня 2013 року та № 1040 від 15 жовтня 2015 року та зобов'язати відповідача вчинити певні дії.

За клопотанням представника позивача судовий розгляд справи двічі 16 грудня 2015 року та 1 лютого 2016 року було відкладено у зв'язку з клопотанням представника позивача, де він зазначав, що можливе вирішення питання мирним шляхом.

Від позивача ОСОБА_3 до суду надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримала і проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечує.

Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача субєкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин, розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. За ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених даною статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в межах наявних в справі доказів в письмовому провадженні.

Відповідно достатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Судом встановлено, що рішенням № 697 від 30 серпня 2013 року та рішенням № 1040 від 15 жовтня 2015 року позивачеві було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Відповідно до ст. 80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є, зокрема територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом ст.ст. 2, 5 ЗК України сільська рада при здійснені повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

У даній справі сільська рада, реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, відповідно дост.5 ЗК України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, тобто є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Отже спори, предметом яких є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, розгляду за правилами КАС не підлягають. У разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 17.02.2015р. у справі № 21-551а14.

Відповідно до ст. 244-2 КАС висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеній у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 та 2 ч. 1 ст.237 КАС, є обовязковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норми права, викладеній у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикціїпри застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно пункту 1 частини першої статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін субєкт владних повноважень позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Згідно п.7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі" на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статями 16, 21, 393 ЦК України, статтею 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК України та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших обєктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

За змістом ст.118 ЗК України підставою для ухвалення органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельних ділянок у власність громадянам є технічні матеріали та документи, що підтверджують розмір земельних ділянок. Такими технічними матеріалами є, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, дозвіл на виготовлення якої дає орган місцевого самоврядування. Отже, зазначене рішення про надання дозволу є необхідним юридичним фактом для набуття у власність земельної ділянки.

Як слідує зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 предметом спору у справі є матеріально-правова вимога про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яке перешкоджає позивачеві набути у власність (користування) земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, а відповідач всупереч протоколу пленарного засідання ( де більшістю голосів було ухвалено рішення про надання дозволу) прийняте протилежне рішення - відмовити у наданні дозволу.

На підставі наведеного, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обовязок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що предметом спору в даному випадку є оскарження рішень органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, тобто питання, вирішення якого є необхідним для набуття і реалізації права на землю (цивільного права як такого) даний спір є таким, що виникає з земельних правовідносин і має розглядатися в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства у відповідності до ст. 15 ЦПК України.

Згідно п.1 ч.1 ст.157 КАС України провадження у справі підлягає закриттю, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

В силу положень ч. 3 ст. 157 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Виходячи з викладеного слід роз'яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевих загальних судів в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст.157-160,165, 167 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання протиправним рішення від 30.08.2013 року за № 697 та рішення від 15.10.2015 року № 1040 закрити.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд таких справ відноситься до юрисдикції місцевих судів і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський районний суд Рівненської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга має відповідати вимогам ст. 187 КАС України.

Суддя Коробов С.О.