Справа № 804/7231/15
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2015-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2015 р. Справа № 804/7231/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Озерянської С.І.
при секретарі Дерев'янко К.П.
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Спецсплав» до Криворізької південної обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
На підставі частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату,час та місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши чинне законодавство, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Спецсплав» зареєстроване 22.05.2002 року рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської та знаходиться на податковому обліку в Криворізькій південній обєднаній державній податковій інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області.
На підставі направлення від 02.11.2012 року №950/221 та в звязку з отриманням постанови старшого слідчого ОВС СУ ДПС у Дніпропетровській області від 22.08.2012 року проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Спецсплав» з питань дотримання вимог податкового законодавства України під час здійснення фінансового-господарських взаємовідносин з ПП «Протор» за весь період діяльності.
За результатами перевірки податковою інспекцією було складено акт №826/222/31932704, яким зафіксовано порушення ТОВ «Спецсплав» ч.1 ст.203, 215, 228, 662, 655, 656 ЦК України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (п. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України) по правочинах, здійснених ТОВ «Спецсплав» з ПП «Протор» та підприємствами-покупцями ВАТ «Полтавський ГЗК», ВАТ «Північний ГЗК» за грудень 2010 року та січень 2011 року, в результаті чого підприємством в порушення пп.7.2.6 п.7.2, пп.7.4.1, пп.7.4.5, пп.7.7 п.7.1 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 року із змінами та доповненнями; п.198.3, п.198.6 статті 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями) занижено податок на додану вартість в сумі 45 947 грн., в тому числі: грудень 2010 року заниження на 47 097 грн., січень 2011 року завищення на 1 150 грн.; в порушення п.3.1 ст.3, п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 22.05.1997 року №283/97-ВР (із змінами та доповненнями) занижено податок на прибуток в сумі 57 434 грн., в тому числі: 4 квартал 2010 року заниження на 58 872 грн., 1 квартал 2011 року завищення на 1 438 грн.
10.12.2012 року, не погодившись з висновками акту, позивач подав до Криворізької південної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби заперечення.
Не погодившись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями позивач подав заперечення до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Рішенням Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 16.04.2015 року №4174/10/04-36-10-07-09 було скасовано податкове повідомлення-рішення Криворізької південної ОДПІ від 19.01.2015 року № в частині збільшення сум грошових зобовязань з податку на прибуток у загальній сумі 3 236,61 грн. та скасовано податкове повідомлення-рішення Криворізької південної ОДПІ від 19.01.2015 року № в частині збільшення сум грошових зобовязань з податку на додану вартість у загальній сумі 2 588,34 грн., а в іншій частині скаргу платника податків залишено без задоволення.

29.04.2015 року ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Спецсплав» було подано повторну скаргу на зазначені податкові повідомлення-рішення до Міністерства доходів і зборів України.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 21.05.2015 року №10717/6/99-99-10-01-01-15 рішення, прийняте за результатом розгляду первинної скарги залишено без змін.

Правомірність податкових повідомлень-рішень є предметом розгляду даної адміністративної справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до підпункту 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (чинного на час здійснення правовідносин) господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Згідно з пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Згідно з підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Податкового Кодексу України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток),операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Порядок визначення доходів і їх склад встановлено статтею 135 Податкового кодексу України, відповідно якої, доходи, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статі 137, на підставі документів, визначених пунктом 135.2 цієї статті та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається, відповідно до пункту 135.4 цієї статті та інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 Податкового Кодексу України, інші доходи включають вартість товарів (робіт/послуг) безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

У відповідності до п. 138.1 ст. 138 Податкового Кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 ст.138: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 ст.138, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 ПК України; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї ст.138 а у статті 139 ПК України.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПК України (п. 138.2 ст. 138 ПК України).

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на час виникнення правовідносин) податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8.1. цього Закону, протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у звязку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Також, підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням чи виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку або придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями та іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм Податкового кодексу України та Законів України, що були чинними до моменту набрання чинності Податковим кодексом, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства і сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту для цілей оподаткування податком на додану вартість та до складу витрат навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Тобто, для підтвердження даних податкового обліку платника податку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Господарською операцією, згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Також, вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов'язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України. При цьому, сама собою відсутність окремих документів (ліцензій, дозволів і т.п.), а так само помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Відповідно до вимог статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 2 статті 215 Цивільного коксу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частин 1,2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АРК, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним.

В даному випадку підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, податковий орган зокрема визначив непідтвердженість факту придбання товарів у ПП «Протор» з огляду на відсутність в них належним чином оформлених паперових носіїв та як наслідок непідтвердженість факту здійснення господарських операцій стосовно їх подальшої реалізації покупцям ВАТ «Полтавський ГЗК» та ВАТ «Північний ГЗК» та правомірність визначення сум податкових зобовязань, податкового кредиту, витрат та доходу від такої реалізації.

Отже, податковий орган дійшов висновку, що оскільки не підтверджено факт реального вчинення господарських операцій по купівлі ТМЦ ПП «Протор» з позивачем, у останнього не виникає права на податковий кредит та відсутнє право на віднесення витрат з придбання товарів до витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Підставою для таких висновків податкового органу став акт перевірки контрагента позивача, розбіжності податкових зобовязань та податкового кредиту між позивачем та контрагентом в АІС «Податковий блок» та відсутність товарно-транспортних накладних.

Так, під час розгляду справи судом встановлено, що позивач мав фінансово-господарські відносини з ПП «Протор» (Продавець) на підставі договору від 25.11.2010 року №25/11-10 згідно з яким Продавець зобовязувався передати у власність Покупця товар, згідно специфікацій, які додаються до Договору, а Покупець зобовязувався прийняти товар та оплатити його.

В подальшому отриманий товар було реалізовано на адресу покупців ВАТ «Полтавський ГЗК» за договором №142/4638 від 18.01.2010 року та ВАТ «Північний ГЗК» за договором №74 від 13.01.2011 року.

В матеріалах справи відсутні докази визнання недійсними вказаних договорів, укладених позивачем з вищезазначеними контрагентами. Факт укладення цих договорів та їх виконання сторонами підтверджується фактичними обставинами справи, зокрема первинними документами, які фіксують здійснення господарських операцій на виконання умов договорів.

На виконання умов договорів між ТОВ «Спецсплав» та зазначеними контрагентами підписано відповідні специфікації, видаткові та податкові накладні, рахунки, довіреності, які дають можливість встановити зміст і обсяг поставленого товару, характеристики кількісних показників та суму відповідних витрат позивача.

На виконання умов договору з ПП «Протор» між сторонами оформлено специфікації №1 та №2, податкові накладні №2128 від 02.12.2010 року, №412 від 01.01.2011 року, видаткові накладні №2128 від 02.12.2010 року та №412/2230 від 04.01.2011 року.

Розрахунки здійснено на суму 1 032 276,18 грн. в безготівковій формі, та підтверджено платіжними дорученнями №417 від 19.01.2011 року, №4 від 20.01.2011 року, №420 від 20.01.2011 року, №430 від 31.01.2011 року, №5, 433 від 02.02.2011 року, №445 від 09.02.2011 року.

На виконання умов договору №142/4638 від 18.01.2010 року оформлено специфікацію №11 від 10.01.2011 року, №12 від 20.01.2011 року, податкові накладні №94 та №95 від 23.12.2010 року, №100 від 30.12.2010 року, видаткові накладні №228218 та №230219 від 23.12.2010 року, №236224 від 30.12.2010 року, довіреності на отримання товару, рахунки на сплату.

На виконання договору з ВАТ «Південний ГЗК» від 26.01.2010 року №119 надано специфікацію №5, податкові накладні №91 від 03.12.2010 року, №1 від 06.11.2011 року, видаткові накладні №226216 від 03.12.2010 року, №237225 від 06.01.2011 року, довіреності на отримання товару, рахунки на сплату.

Щодо ненадання до перевірки журналу реєстрації виданих довіреностей на отримання продукції, суд зазначає наступне.

Пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно пункту 3.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 облікові регістри - це носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, ордерів, книг, журналів, машинограм тощо, призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого нагромадження, групування та узагальнення інформації з первинних документів, що прийняті до обліку.

Аналізуючи зазначені норми суд приходить до висновку, що документи які не були надані до перевірки не є первинними документами чи документами з питань обчислення і сплати податків та зборів в розумінні пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України.

Щодо відсутності у видаткових накладних та рахунках прізвища особи, яка складала дані документи та даних довіреностей на отримання товару, суд зазначає, що у зазначених документах наявні підписи посадових осіб та печатки підприємства.

Крім того слід зазначити, що у разі підтвердження дійсного виконання вiдповiдних господарських операцій певні недоліки первинних документів не можуть слугувати підставою для притягнення платника податку до вiдповiдальностi.

Щодо відсутності товарно-транспортних накладних суд зазначає, що відповідно до пп.5.2. п.5, укладеного з ПП «Протор» договору від 25.11.2010 року №75/11-10, поставка товару проводиться Продавцем на склад Покупця.

Окрім того, товарно-транспортна накладна не є документом, який підтверджує передачу товару, а є виключно документом, що відображає спосіб та засіб транспортування товарно-матеріальних цінностей та відсутність якого не може спростовувати реальність здійснених господарських операцій.

Щодо відсутності актів приймання товару по кількості та якості, то в даному випадку між сторонами договору було оформлено видаткові накладні, які несуть в собі інформацію саме про такі показники та є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Придбані у Приватного підприємства «Протор» товарно-матеріальні цінності було використано позивачем у власній господарській діяльності: частково у процесі власного виробництва, частково реалізовано покупцям ВАТ «Полтавський ГЗК» та ВАТ «Південний ГЗК», що надає позивачу право на формування податкового кредиту.

Всі надані первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та мають всі необхідні реквізити (печатки підприємств, підписи уповноважених осіб тощо) як наслідок вони є такими, які підлягають обовязковому врахуванню як в бухгалтерському, так і в податковому обліку.

Отже, враховуючи, що первинні бухгалтерські документи на продаж товарів та надання робіт/послуг від контрагентів, виписані особами, які на час їх видання не втратили статус платника податку на додану вартість, суд погоджується з позицією позивача щодо правомірності включення до складу податкового кредиту сум ПДВ.

Посилання відповідача в акті перевірки як на підставу відсутності господарських операцій між позивачем та ПП «Протор» на акт перевірки Лівобережної МПДІ м. Дніпропетровська №2630/23-3/37211425 від 24.06.2011 року не може вважатися безперечним доказом підтвердження нереальності спірних господарських операцій, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

З огляду на наведене, на переконання суду, господарські операції ТОВ «Спецсплав» та ПП «Протор», ВАТ «Полтавський ГЗК» та ВАТ «Північний ГЗК» є реальними, направленими на настання правових наслідків, які обумовлені ними та підтверджені належним чином складеними первинними документами. Тобто, ТОВ «Спецсплав» має право на відображення цих господарських операцій у податковому обліку зокрема при визначені об'єкту оподаткування податком на додану вартість та при формуванні податкової звітності з податку на прибуток приватних підприємств.

Отже, приймаючи до уваги зазначене, суд вважає помилковими висновки податкового органу про заниження позивачем податку на додану вартість та заниження податку на прибуток.

Суд також відмічає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" позивач та його контрагенти є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак за змістом Податкового кодексу України позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до статті 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Щодо посилань представника відповідача, на вимоги пункту 86.9 статті 86 Податкового кодексу України (в редакції на момент проведення перевірки та вручення акту), яка містила заборону нарахування грошового зобов'язання за результатами перевірки, призначеної відповідно до кримінально-процесуального закону або закону про оперативно-розшукову діяльність до дня набрання законної сили рішенням суду, не обмежуючи коло посадових осіб, відносно яких дане провадження було порушено та не встановлюючи строків для прийняття податкового повідомлення-рішення після набрання чинності вироком суду в кримінальній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 86.9 статті 86 Податкового кодексу України у разі якщо грошове зобов'язання розраховується органом державної податкової служби за результатами перевірки, призначеної відповідно до кримінально-процесуального закону або закону про оперативно-розшукову діяльність, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки не приймається до дня набрання законної сили відповідним рішенням суду. Матеріали перевірки разом з висновками органу державної податкової служби передаються правоохоронному органу, що призначив перевірку. Статус таких матеріалів перевірки та висновків органу державної податкової служби визначається кримінально-процесуальним законом або законом про оперативно-розшукову діяльність.

Відповідно до вимог пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України (в редакції на час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що строк встановлений пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України не змінився і становив 1095 днів від певної події. Зокрема, незмінним є застереження, яке полягає в тому, що, якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобовязань, платником податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення-рішення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. В свою чергу право контролюючого органу розраховувати суму грошового зобов'язання відповідно до п. 102.2 не обмежене даним строком.

Підпунктом 102.2.2 пункту 102.2 статті 102 Податкового кодексу України передбачено один з виключних випадків, коли грошове зобов'язання може бути нараховане без дотримання строку давності встановленого статтею 102 цього Кодексу, якщо посадову особу платника податків (фізичну особу платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов'язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили.

В даному випадку вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було засуджено директора ПП «Протор» за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 367 КК України, а саме службової недбалості, тобто неналежного виконання службовою особою своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них.

Вирок суду набрав чинності 20.09.2013 року.

Враховуючи вимоги податкового законодавства, та встановлені обставини, зокрема склад кримінального правопорушення та набрання вироком суду законної сили 20.09.2013 року, суд вважає, що податковий орган, маючи можливість нарахування грошових зобовязань, не порушуючи як вимоги п.86.9 статті 86 Податкового кодексу України (в редакції на момент здійснення перевірки та вручення акту) так і вимоги статті 102 Податкового кодексу України, оскільки господарські операції позивача задекларовано в січні, лютому 2011 року, а податкові повідомлення-рішення прийнято 19.01.2015 року, тобто з порушенням вимог статті 102 Податкового кодексу України.

Судом не приймається посилання податкового органу на підпункт 102.2.2 пункту 102.2 статті 102 Податкового кодексу України, згідно з яким грошове зобов'язання може бути нараховане без дотримання строку давності, якщо посадову особу платника податків засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов'язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили з огляду на той факт, що вирок суду в кримінальному провадженні по факту вчинення злочину директором ПП «Протор», а не директором ТОВ «Спецсплав».

Таким чином, під час розгляду справи відповідачем за правилами частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України не спростовано достовірності відомостей первинних та розрахункових документів, поданих платником податків на підтвердження факту реальності здійснення господарських операцій за спірними правочинами, відповідачем не доведено неможливості проведення господарських операцій з урахуванням фізичних характеристик товару, просторових та часових факторів, економічних чинників, не подано доказів відсутності руху активів у процесі здійснення господарської операції, доказів відсутності зміни стану та структури активів, зобов'язань чи власного капіталу сторін спірних правочинів, доказів отримання майнової вигоди чи права на таку вигоду будь-кого з учасників операції виключно шляхом зменшення бази оподаткування з певного податку та/або отримання коштів із Державного бюджету за одночасної відсутності об'єктивної можливості отримати майнову вигоду від цієї операції в інший спосіб, доказів отримання позивачем товарів (робіт, послуг) від іншої особи ніж сторона за правочином.

У ході розгляду справи відповідачем не доведений факт несумісності предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності ТОВ «Спецсплав». Доказів того, що у спірних правовідносинах позивач та його контрагенти є пов'язаними особами, були обізнані з обставинами організації господарської діяльності один одного, діяли взаємоузгоджено та зловмисно, маючи на меті завдати шкоди інтересам Держави, мали інший матеріальний інтерес, ніж виконання зобов'язань за спірними правочинами, вчинені правочини об'єктивно не були потрібні для організації господарської діяльності позивача, господарські операції за спірними правочинами були відображені лише в документообігу, а фактично не відбулись і не спричинили змін у структурі і складі активів сторін спірних правочинів, відповідач до суду не подав.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 19.01.2015 року № та №, винесені Криворізькою південною обєднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області не відповідають частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з чим адміністративний позов ТОВ «Спецсплав» підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Спецсплав» до Криворізької південної обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № та № від 19.01.2015 року, винесені Криворізькою південною обєднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області.

Стягнути з Криворізької південної обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Спецсплав» суму сплаченого судового збору у розмірі 270,11 грн.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_2