Справа № 825/414/16
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року м.Чернігів Справа № 825/414/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

представника позивача Саушкіна В.В.,

представника відповідача Приходько І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним наказу, його скасування та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 16.01.2016 № 3, зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та визнати ОСОБА_2 такою особою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваним наказом Белхароєву Зелімхану Курейшевичу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього закону. Зазначене рішення відповідача вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не у повному обсязі досліджені обставини щодо причин з яких позивачу довелось залишити свою країну. Стверджує, що його переслідували на батьківщині, погрожували застосувати до нього заходи кримінального переслідування і навіть фізичного знищення через його релігійні переконання.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити та зазначив, що Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області при винесенні оскаржуваного наказу діяло у межах своїх повноважень і виконувало усі передбачені законом заходи та дії для всебічного та об'єктивного розгляду заяви позивача про надання останньому статусу біженця в Україні або додаткового захисту. Крім того, зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався також тим, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання.

30.03.2016 представником позивача до суду подана заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просив виключити зі своїх позовних вимог вимогу про зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області визнати ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, національність - інгуш, віросповідання - іслам-суніт, що підтверджується заявами - анкетами позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.11.2015 та від 14.12.2015, реєстраційним листком на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, паспортом громадянина Російської Федерації, закордонним паспортом позивача та протоколом співбесіди від 05.01.2016, наявними у матеріалах справи (а.с. 81-85,91-96, 98-103,106,107,109,110,111-118).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з висновку головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Хворової О.В. від 16.01.2016 щодо прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2015CN0053 громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 (а.с.127-135), 23.06.2013 позивач, маючи паспорт для виїду за кордон НОМЕР_1 (строк дії до 29.04.2015), вилетів з Російської Федерації до Туреччини (м. Стамбул), звідти 17.05.2014 прилетів до Єгипту (м. Каїр), 22.04.2015 прилетів до України (м. Бориспіль) та вирушив спочатку до м. Києва, а потім до м. Вінниці.

13.10.2015 позивача затримано на строк до трьох діб для встановлення особи та з'ясування обставин незаконної спроби перетинання державного кордону України без відповідного документа (пред'явлений позивачем закордонний паспорт громадянина Республіки Таджикистан НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3 містив ознаки часткової підробки: зміна фотокартки власника паспортного документа).

16.10.2015 постановою Бориспільського міськрайонного суду Київського області стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення за межі території України та поміщено останнього у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, де позивач утримувався як громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.77-79).

Перебуваючи у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, 16.11.2015 громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту (а.с.81-85).

Вказана заява обґрунтована тим, що підставою для залишення ним території Російської Федерації стали факти постійного його переслідування силовими структурами без будь-яких доказів та пояснень. Крім того, зазначив, що вищевказаними силовими структурами проводились обшуки, під час яких до нього застосовували фізичне насильство та тортури.

18.11.2015 наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Кирієнко Н.М. № 160 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» громадянину Російської Федерації Белхароєву Зелімхану Курейшевичу відмовлено у прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що заявник видає себе за іншу особу (а.с.86).

19.11.2015 тимчасово виконуючим обов'язки начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Кирієнко Н.М. винесено повідомлення № 80 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 88).

Як вбачається з листа Прокуратури Чернігівської області від 20.11.2015 № 04/2/1-637-15 співробітниками Управління Служби безпеки України в Чернігівській області було затримано громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, який знаходиться у міжнародному розшуку та розшукується Інтерполом в Російській Федерації за вчинення злочинів, передбачених статтею 205.3 та частиною 2 статті 208 Кримінального кодексу Російської Федерації, і останнього поміщено у СІЗО ДВП у Чернігівській області, що підтверджується листом адвоката Саушкіна Володимира Вікторовича (представника позивача) від 24.12.2015, наявним у матеріалах справи (а.с.89,90).

14.12.2015 позивач, перебуваючи у слідчому ізоляторі, вдруге звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту (а.с.91-96).

Заява обґрунтована тим, що він не може повернутись у країну свого походження - Російську Федерацію, у зв'язку із сфабрикуванням проти нього кримінальних справ за релігійні переконання, а саме: він є людиною, яка сповідує істинний іслам та притримується всіх традицій, які притаманні цій релігії. При цьому, зазначив, що він не розділяє офіційну позицію влади республік Кавказу щодо насаждання релігійної течії суфізму, що, у свою чергу, спровокувало пильну увагу до нього з боку спецслужб Російської Федерації. Також, зазначив, що у помешканні його матері було проведено обшук з підкиданням вибухового пристрою, але жодної кримінальної справи по цьому факту порушено не було, що безпосередньо свідчить про залякування позивача.

Вказана заява 24.12.2015 прийнята відповідачем до розгляду.

У процесі розгляду заяви позивача Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було складено реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 24.12.2015 та проведена співбесіда з позивачем 05.01.2016 (справа № 2015CN0053) (а.с. 106,107,111-118).

Висновком головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Хворової О.В. від 16.01.2016 щодо прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2015CN0053 громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 запропоновано відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону (а.с. 127-135).

Наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лукянець К.В. від 16.01.2016 № 3 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Російської Федерації біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону (а.с.136,137).

16.01.2016 начальником Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лукянець К.В. винесено повідомлення № 86 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 138).

Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним та таким, який підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження, і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 7 статті 7 Закону № 3671-VI).

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону № 3671-VI орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 статі 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (частини 6-7 статті 8 Закону № 3671-VI).

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.

Суд погоджується з таким висновком Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону № 3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік), що встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

У свою чергу, згідно пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 27.04.2004 № 8043/04 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття відповідачем оскаржуваного наказу.

Так, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2015 (а.с.91-96) позивач зазначив, що обставиною, яка змусила його виїхати з Російської Федерації та звернутися за захистом в Україні, є переслідування позивача через релігійні переконання, а саме: він не розділяє офіційну позицію влади республік Кавказу по насадженню вчення релігійної течії суфізму. При цьому, в його країні постійно відбувається переслідування усіх, хто не підтримує офіційно схвалену релігійну течію, шляхом фабрикування кримінальних справ та застосування фізичного насильства.

У свою чергу, інформація, викладена у докладі Міжнародної неурядової організації International Crisis Group № 221 (Европа) - 19.10.2012 «Северный Кавказ: Сложности интеграции (II), исламский фактор, вооруженное подполье и борьба с ним» (а.с.144-165), дійсно підтверджує доводи позивача щодо насадження суфізму владою Чечні: «В современной Чечне суфизм стал идеологией, насаждаемой государством».

Разом з тим, позивачем ні у заяві-анкеті, ні у протоколі співбесіди не зазначено, яка ситуація саме у Республіці Інгушетія у релігійній сфері, не наведено жодних прикладів заяв голови Республіки Інгушетія - Юнес-бек Баматгиреєвича Євкурова та будь-яких інших провладних діячів.

При цьому, у мережі Інтернет міститься інтерв'ю Євкурова Ю.Б. від 19.11.2015, де він зазначає: «Ислам - это, прежде всего, религия духовного самосовершенствования, очищения. Что касается государственной политики, то мы стараемся воспитывать молодежь на примерах героического прошлого и настоящего ингушского народа, народов России в целом» (http:/www.islam.ru/content/obshestvo/44615).

Крім того, на офіційному сайті Республіки Інгушетія у розділі «Культура и история» міститься наступна інформація: «Сегодня в республике свою деятельность осуществляют 20 религиозных объединений, имеющих статус юридического лица, из них 17 организаций являются мусульманскими, 3 христианские организации Русской Православной церкви. Позитивное значение для сохранения стабильности и мира в Ингушетии имеет отсутствие трений на конфессиональной почве. Можно с уверенностью сказать, что сегодня межконфессиональных проблем в Ингушетии не существует» (http://www.ingushetia.ru/about/kultura/islam.php).

Вищевказана інформація, у свою чергу, спростовує твердження позивача, викладені у заяві-анкеті від 14.12.2015 та у протоколі співбесіди, що обставиною, яка змусила його виїхати з Російської Федерації та звернутися за захистом в Україні, є переслідування позивача через релігійні переконання і спростовує висновки експертної оцінки, наданої представником позивача у судовому засіданні (а.с.225,226).

Про відсутність міжконфесійних проблем у Республіці Інгушетії свідчить і самостійне зазначення позивачем у протоколі співбесіди від 05.01.2016 того, що його рідні (брати, сестри, матір), які, як і позивач, сповідують іслам-суніт, ніколи не переслідувались та жодних проблем через свою релігію не мають (а.с.114).

Також, позивач у заяві анкеті від 14.12.2015, реєстраційному листі та протоколі співбесіди зазначає, що ні він, ні його рідні не належать до будь-якої політичної, релігійної, військової або громадської організації. Ні його, ні його рідних ніколи не арештовували в Росії.

Не знаходять свого підтвердження і доводи позивача про непоодинокі випадки проведення невідомими особами у 2012 році обшуків та застосування до позивача психологічного впливу, так як жодних доказів на підтвердження вищевказаних фактів позивачем ні під час співбесіди з відповідачем, ні до суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що переслідування позивача не можна вважати таким, що носять дискримінаційний характер (за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань), оскільки відсутні підстави для висновків про можливість застосування до вказаної особи катувань або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання.

У свою чергу, за змістом пункту 24 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3» при розгляді справ про оскарження рішень щодо надання статусу біженця судам у кожному разі необхідно перевіряти, у тому числі, додержання спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції вимог статті 6 Закону № 3671-VI, пункту «F» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Згідно з цими нормами особі не надається статус біженця, якщо вона вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів (за класифікацією злочинів, установленою статтею 12 Кримінального кодексу України 2001 року, - тяжких та особливо тяжких злочинів).

При цьому, як умову для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначені нормативні акти передбачають наявність серйозних (обґрунтованих) підстав вважати, що особа вчинила тяжкий злочин. Фактичні дані, зафіксовані у процесуальних документах і рішеннях, прийнятих у рамках провадження у кримінальній справі (постанови про порушення кримінальної справи щодо особи, притягнення особи як обвинуваченого, обрання запобіжного заходу, оголошення розшуку обвинуваченого, вироки суду тощо) можуть свідчити про вчинення особою такого злочину. Ці документи повинні перевірятися та оцінюватися судом щодо їх належності, допустимості та достовірності. Судам слід мати на увазі, що вказані документи та рішення можуть бути отримані у відповідному порядку та засвідчені згідно з вимогами міжнародного договору, яким урегульовані відносини України з конкретною державою у питаннях екстрадиції. При цьому, досліджуючи та оцінюючи інформацію про країну походження, суд повинен брати до уваги дотримання відповідною країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя.

Згідно з наявних у матеріалах справи копій постанов старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу Управління Федеральної служби безпеки по Республіці Інгушетія Манзурова Є.В. про порушення кримінальної справи та прийняття її до провадження від 03.04.2014 і про притягнення в якості обвинуваченого від 02.05.2014 вбачається, що відносно ОСОБА_2 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 208 Кримінального Кодексу Російської Федерації, та притягнуто в якості обвинуваченого за вчинення злочинів, передбачених статтею 205.3 та частиною 2 статті 208 Кримінального Кодексу Російської Федерації (Проходження навчання з метою проведення терористичної діяльності; Участь у військовому формуванні, не передбаченому федеральним законом, а також участь на території іноземної держави у військовому формуванні, не передбаченому законодавством цієї держави, з метою, що суперечить інтересам Російської Федерації).

Також, постановою про оголошення обвинуваченого (засудженого) в міжнародний розшук від 11.06.2014 ОСОБА_2 оголошено в міжнародний розшук з метою його видачі (а.с.16-17).

У свою чергу, суд зазначає, що інкриміновані Белхароєву Зелімхану Курейшевичу злочини відповідно до Кримінального кодексу України відносяться до категорії тяжких.

Таким чином, позивач не бажає повертатись до Російської Федерації, як до країни громадянської належності, через побоювання кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінального злочину.

Водночас, зазначені причини не відносяться до конвенційних ознак, тобто не є такими, за яких особа може набути статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин та з урахуванням того, що позивач за жодною з конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, проти позивача порушено кримінальну справу та останній перебуває у міжнародному розшуку, суд дійшов висновку про правомірність прийнятого Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області наказу від 16.01.2016 № 3, відсутність підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у цій частині.

У свою чергу, позовна вимога позивача про зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Падій