Справа № 401/320/16-а
Суддя: Волошина Н. Л.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Справа № 401/320/16-а

Провадження № 2-а/401/22/16

10 березня 2016 року Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області, в складі головуючого - судді Волошиної Н.Л., за участю секретаря Коваленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Світловодську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Світловодську та Світловодському районі Кіровоградської області про поновлення, перерахунок та виплату пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

02 лютого 2016 року представник позивача звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Світловодську та Світловодському районі Кіровоградської області та просить зобов'язати відповідача поновити, перерахувати та сплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 07 жотвня 2009 року.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що позивач, будучи громадянином України та отримуючи пенсію за віком, у 1998 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим відповідачем припинено нарахування та виплату належної йому пенсії. В 2015 році позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення, перерахунок та виплату пенсії, але листом УПФ України в м. Світловодську та Світловодському районі Кіровоградської області у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено. Відповідач посилався на те, що поновлення виплати пенсії неможливе , так як підписана 28 вересня 2012 року Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення не ратифікована Верховною Радою України.

В судове засідання позивач не з'явився, його представник надала заяву про розгляд справи без її та позивача участі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала. Заперечення грунтувала на тому, що ОСОБА_1 пенсія призначалась відповідно до Закону СРСР «Про державні пенсії» від 14 липня 1956 року. Згідно ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на підставі заяви пенсіонера та розпорядження виплату пенсії припинено з 01 листопада 1998 року і виплачено пенсію за 6 місяців наперед перед виїздом до держави Ізраїль. З 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якого особам, які набули право на пенсію після 01 січня 2004 року пенсія обчислюється за нормами вказаного Закону. Оскільки позивачеві пенсія призначалась та виплачувалась до набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», факт визнання рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 неконституційними положень п. 2 ч. 1 ст. 49 , другого речення ст.. 51 цього Закону не може розповсюджуватися на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності. Крім того, позивач особисто з заявою про поновлення пенсії не звертався, заява неналежного зразка була надіслана на адресу відповідача поштою, що суперечить Порядку подання та оформлення для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, з огляду на такі встановлені обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з травня 1982 року по 01 листопада 1998 року перебував на обліку та отримував пенсію за віком на пільгових умовах ( Список 1) у м. Світловодську Кіровоградської області.( а.с. 38-81 копія пенсійної справи позивача)

З 01 листопада 1998 року виплата пенсії позивачеві припинена за його заявою, у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 направив до Управління Пенсійного фонду України в м. Світловодську та Світловодському районі Кіровоградської області заяву про поновлення виплати раніше призначеної йому пенсії. (а.с. 82)

Однак відповідач, розглянувши звернення позивача, листом № 7544/02-32 від 09 листопада 2015 року повідомив його про відсутність підстав для поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Свої доводи ґрунтував на тому, що відповідно до ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується за місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. Згідно п. 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення ( перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 22-1 від 25 листопада 2005 року, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок (поновлення) пенсії подається заявником до органу, що призначає пенсію , за місцем проживання ( реєстрації).Також зазначав, що пунктом 1 ст. 49 та ст. 51 Закону визначено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. 28 вересня 2012 року Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, що регулює питання пенсійного забезпечення громадян, які виїхали проживати до Держави Ізраїль підписана, проте не ратифікована Верховною Радою України, тому підстав для задоволення вимог заявника немає. (а.с. 7)

Вирішуючи порушений спір суд виходить з такого.

Відповідно п.2 ч.1 ст.49 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 19 травня 2015 року у справі № 21-168а15.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Таким чином, позивач , проживаючи в державі Ізраїль, має такі ж самі конституційні права, як і громадяни України, які проживають на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Позивач просить поновити йому виплату пенсії з 07 жовтня 2009 року, тобто з моменту набрання чинності рішенням Конституційного Суду України по справі № 25-рп/2009.

Однак діючим законодавством України не передбачений обов'язок або право Пенсійного фонду України здійснювати поновлення виплати пенсії без відповідного волевиявлення пенсіонера.

Заява ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії отримана відповідачем 27 жовтня 2015 року, а отже таке поновлення має бути здійснено саме з моменту звернення позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 7-12, 86, 159, 161-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Світловодську та Світловодському районі Кіровоградської області про поновлення, перерахунок та виплату пенсії задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Світловодську та Світловодському районі Кіровоградської області поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, нарахування та виплату пенсії за віком, починаючи з 27 жовтня 2015 року.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення та виплату пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 26 жовтня 2015 року - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Світловодську та Світловодському районі Кіровоградської області судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Світловодський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення, а особами, які приймали участь у справі, але не були присутні при проголошенні постанови - протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя підпис

Згідно:

Суддя Н.Л. Волошина