Справа № 826/14276/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

22 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю представників позивача - Семерак Н.С., Тимощука М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ред Оптімал» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ред Оптімал» до державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

ТОВ «Ред Оптімал» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві про скасування податкового повідомлення-рішення від 23 червня 2015 року № .

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, в зв'язку з порушенням судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ДПІ у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань дотримання позивачем вимог податкового законодавства при проведені господарських відносин з ТОВ «Укройлпродукт» за період із 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року.

За результатами зазначеної перевірки відповідачем було складено Акт перевірки від 18 травня 2015 року № 3095/26-51-22-01/37017989, в якому зроблено висновок про порушення позивачем вимог п. 198.3, п.198.6 ст.198, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, п.2.4, п.2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88, в результаті чого занижено податок на додану вартість (далі - ПДВ) за жовтень 2014 року на суму 1 145 452,00 грн.

На підставі висновків вказаного Акту перевірки ДПІ у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення від 23 червня 2015 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 1 145 452,00 грн. за основним платежем та у розмірі 572 726,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погодившись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірність прийнятого ним податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту та валових витрат є придбання платником податків товарів (послуг) для використання їх в своїй господарській діяльності. Підставою для виникнення такого права є податкова накладна, виписана контрагентом платника податків, який зареєстрований як платник податку на додану вартість.

Крім того, в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам належить звертати особливу увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати рух активів у процесі здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Системний аналіз наведеного дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.01.2011 у справі № 21-37а10. Зокрема, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між позивачем, як покупцем, та ТОВ «Укройлпродукт», як постачальником, укладено договір № УП-21 від 21 жовтня 2014 року, за умовами якого постачальник зобов'язувався передати, а покупець прийняти й оплатити нафтопродукти в кількості, асортименті, по цінам, в терміни, відповідно до умов договору, додатків та/або видаткових накладних, що є невід'ємними частинами договору.

Позивач зазначає, що поставка придбаних нафтопродуктів фактично здійснювалась, що, на його думку, підтверджується наданими первинними документами.

Так, на підтвердження виконання вказаного договору з ТОВ «Укройлпродукт» позивачем надано до суду копії наступних первинних та розрахункових документів: податкових та видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, платіжних доручень, акт звірки, протоколи випробувань.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, з наданих податкових та видаткових накладних вбачаються розбіжності в сумах, на яку вони були складені, а саме: згідно видаткових накладних ТОВ «Укройлпродукт» поставлено позивачу нафтопродукти на загальну суму 6688823,95 грн., в т.ч. ПДВ 1114803,49 грн., водночас податкові накладні складені на загальну суму 6872714,00 грн., в т.ч. ПДВ 1145452,33 грн.

Відповідно до Наказу Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 № 805/15496 затверджено Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, вимоги якої є обов'язковими для всіх суб'єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним із таких видів нафтопродуктів на території України (далі - підприємства).

Як вбачається з матеріалів справи, спірна поставка нафтопродуктів за Договором № УП-21 від 21 жовтня 2014 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Укройлпродукт» здійснювалась автомобільним транспортом.

Пунктом 5.4 Інструкції визначено, що перевезення нафтопродуктів автомобільним транспортом здійснюється згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568, та ГОСТ 27352-87 «Автотранспортные средства для заправки и транспортирования нефтепродуктов. Типы, параметры и общие технические требования».

З прибуттям нафтопродуктів до вантажоодержувача в автоцистерні перевіряється наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, відповідність об'єму і густини нафтопродукту в автоцистерні об'єму і густині, зазначеним у товарно-транспортній накладній на відпуск нафтопродуктів (нафти) за формою №1-ТТН (нафтопродукт) (далі - ТТН) (додаток 3), відповідність найменування, марки і виду (залежно від масової частки сірки) нафтопродукту, зазначених у ТТН і паспорті якості на відвантажений нафтопродукт. Відповідність густини нафтопродукту під час відвантаження та приймання визначається після її приведення до температури 20°C відповідно до ГОСТ 3900.

Маса нафтопродукту в автоцистерні визначається зважуванням на автомобільних вагах або об'ємно-масовим методом.

Маса нафтопродуктів, розфасованих у тару, визначається зважуванням на вагах або за трафаретами на тарі (якщо нафтопродукти в заводській упаковці). Про прийнятий нафтопродукт матеріально відповідальна особа складає акт за своїм підписом, підписами водія та представника одержувача чи відправника із зазначенням їх прізвищ і посад.

Тобто, законодавством встановлено особливий порядок транспортування, зберігання та передачі нафтопродуктів, а тому, вбачається очевидною необхідність оформлення відповідних документів.

Так, відповідно до п.6.2 Договору № УП-21 від 21 жовтня 2014 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Укройлпродукт», товар вважається поставленим постачальником і прийнятим покупцем по кількості і якості відповідно до умов договору і додатків до нього, а також відповідно до паспорту якості, виданого заводом-виробником. Постачальник зобов'язується передати залізниці або транспортній організації, відповідно, паспорт якості (посвідчення про якість) разом з іншими супровідними документами на товар, що надаються для перевезення товару залізницею або автотранспортом.

Згідно з п.6.4 Договору № УП-21, за результатами поставки товару сторонами підписується акт прийому-передачі товару.

Проте, всупереч вказаним умовам договору та положенням Інструкції позивачем не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції паспортів якості та актів прийому-передачі товару.

Таким чином, позивач не надав доказів перевірки якості та кількості придбаного товару.

Стосовно протоколів випробувань ДП "НДІННП "Масма" № 329/8/П-14 від 27 жовтня 2014 року та № 329/9/П-14 від 28 жовтня 2014 року, наданих позивачем, колегія суддів зазначає, що вказані документи не є належними доказами в даній справі. Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, з них неможливо встановити, що об'єктом таких випробувань були нафтопродукти саме за Договором № УП-21.

Крім того, пункти 7.5.6 - 7.5.10 Інструкції визначають, що відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється ТТН у чотирьох примірниках, з яких:

- перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства;

- другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства;

- третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику; при цьому третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу;

- четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи.

Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності. На вивезення нафти або нафтопродуктів автотранспортом вантажоодержувача оформлюється на підставі довіреності вантажоодержувача, а під час постачання вантажовідправником - на підставі подорожнього листа автотранспортного підприємства. Відпуск нафти або нафтопродуктів здійснюється в день оформлення ТТН за наявності усіх її примірників. У ТТН оператор зазначає номер резервуара, з якого відпущено нафту або нафтопродукт, розписується в ній і здає для оформлення. У ТТН зазначаються найменування, марка та вид нафти або нафтопродукту, об'єм, маса, густина і температура, за якої визначалась густина, а також дата і час виїзду автоцистерни з підприємства. ТТН на відпущені зі складу нафту або нафтопродукти здаються до бухгалтерської служби не пізніше першої половини наступного дня разом з реєстром, який складається у двох примірниках. Реєстр підписують начальник цеху (старший оператор) та бухгалтер.

Судом першої інстанції вірно вказано, що надані позивачем ТТН не містять підпису водія, дати і часу виїзду автоцистерни з підприємства. Крім того, пунктом розвантаження у них визначено - «згідно маршрутного листа», водночас маршрутних листів та/або інших документів, які б вказували на місце поставки товару, позивачем не було надано.

Колегія суддів також зазначає, що положеннями ст. 1 Закону України «Про перевезення небезпечних вантажів» встановлено, що небезпечний вантаж - це речовини, матеріали, вироби, відходи виробничої та іншої діяльності, які внаслідок притаманних їм властивостей за наявності певних факторів можуть під час перевезення спричинити вибух, пожежу, пошкодження технічних засобів, пристроїв, споруд та інших об'єктів, заподіяти матеріальні збитки та шкоду довкіллю, а також призвести до загибелі, травмування, отруєння людей, тварин і які за міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за результатами випробувань в установленому порядку залежно від ступеня їх впливу на довкілля або людину віднесено до одного з класів небезпечних речовин; небезпечні речовини - речовини, віднесені до таких класів: клас 1 - вибухові речовини та вироби; клас 2 - гази; клас 3 - легкозаймисті рідини; клас 4.1 - легкозаймисті тверді речовини; клас 4.2 - речовини, схильні до самозаймання; клас 4.3 - речовини, що виділяють легкозаймисті гази при стиканні з водою; клас 5.1 - речовини, що окислюють; клас 5.2 - органічні пероксиди; клас 6.1 - токсичні речовини; клас 6.2 - інфекційні речовини; клас 7 - радіоактивні матеріали; клас 8 - корозійні речовини; клас 9 - інші небезпечні речовини та вироби.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що бензин та дизпаливо віднесено до категорії «небезпечні речовини» та є небезпечним вантажем.

Разом з тим, за правилами п. 25 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» надання послуг з перевезення небезпечних вантажів автомобільним транспортом підлягає ліцензуванню.

Однак, позивачем у ході судового розгляду не надано доказів підтвердження наявності у ФОП ОСОБА_4, ТОВ «ВІПЕКО», ТОВ «Агрокабель» та ТОВ Торгівельна компанія «Транс-Трейд», якими здійснювалось перевезення нафтопродуктів, ліцензій на право здійснення перевезення небезпечних вантажів автомобільним транспортом.

Крім того, як вірно було зазначено судом першої інстанції, з наданих позивачем платіжних доручень вбачається, що позивачем сплачувались кошти ТОВ «Укройлпродукт» згідно рахунків № 35 від 21.10.2014 р., № 101 від 23.10.2014 р., № 92 від 23.10.2014 р., № 82 від 23.10.2014 р., № 148 від 27.10.2014 р., № 186 від 28.10.2014 р. та № 194 від 29.10.2014. Проте, матеріали справи не містять зазначених рахунків.

Також, відповідно до пояснень позивача, товар за Договором № УП-21 транспортувався згідно укладених ТОВ «Ред-Оптімал» договорів перевезення, та був реалізований іншим контрагентам, на підтвердження чого надав відповідні копії договорів перевезення, договорів поставки, актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг), ТТН, видаткових та податкових накладних, актів звірки, платіжних доручень.

Разом з тим, позивачем не було надано суду доказів зберігання у будь-якому місті придбаних у ТОВ «Укройлпродукт» нафтопродуктів до моменту їх реалізації третім особам, проте, з матеріалів справи вбачається, що придбане позивачем 21-25 жовтня 2014 року та 27-29 жовтня 2014 року дизельне пальне та бензин було реалізоване ПСГП «Відродження», ФГ «ВЛАД-М», ПП «Гурівецьке», ДП «Дослідне господарство «Нива», ПП «Тінік-Оіл», Корпорація «Украгротех», ФГ «Ядвіга» 03 листопада 2014 року, 30 жовтня 2014 року, 07 листопада 2014 року, 11 листопада 2014 року та 30 жовтня 2014 року відповідно.

При цьому, відповідно до наявних в матеріалах справи первинних документів, об'єм нафтопродуктів, який було придбано позивачем у ТОВ «Укройлпродукт» суттєво різниться з об'ємом нафтопродуктів, який в подальшому поставлявся ТОВ «Ред-Оптімал» третім особам.

Крім того, колегія суддів зазначає, що товарно-транспортні накладні, відповідно до яких нафтопродукти поставлялися від ТОВ «Ред-Оптімал» третім особам не оформлені неналежним чином, а саме у відповідності до Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Мінтрансу України від 14 жовтня 1997 року № 363, положення яких були наведені вище, тобто не є первинними документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Також, незважаючи на те, що позивачем на підтвердження використання придбаних у ТОВ «Укройлпродукт» нафтопродуктів у власній господарській діяльності було надано накладні, відповідно до яких, як стверджує ТОВ «Ред-Оптімал», ці нафтопродукти були в подальшому реалізовані третім особам, даний факт не підтверджує, що саме отримані від вказаного контрагента нафтопродукти були використані таким чином.

Виходячи з норм податкового законодавства можливо зробити висновок, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, рух активів у процесі здійснення господарської операції.

При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, як то: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів та інше, а тому відсутність достатніх доказів реального вчинення господарських операцій виключає правомірність формування товариством податкового кредиту за такими операціями, незважаючи на наявність у позивача податкових накладних та інших доказів.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність визнання такого договору недійсним або нікчемним сама по собі не свідчить про його виконання сторонами, і за відсутності обов'язкових первинних документів не може вважатися безперечним доказом реальності здійснення відповідної господарської операції.

Надані позивачем документи, не дають можливості встановити реальність здійснених операцій та факт використання в господарській діяльності позивача, а лише фіксують господарські операцій з вищезазначеними контрагентом.

Хоча податкове законодавство і не визначає всі зазначені вище документи, крім податкової накладної, як обов'язкові для підтвердження товарності укладених правочинів, оцінка здійсненим господарським операціям повинна даватись на підставі комплексного аналізу правовідносин, з урахуванням їх особливостей та характеру виконання, що і було належним чином здійснено судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів наголошує на тому, що реальність операцій позивачем суду не доведено.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідні угоди не мали реального характеру, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та є підставою для відмови в їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, відповідачем підтверджено відсутність реального виконання укладених позивачем правочинів щодо купівлі нафтопродуктів та надано належні докази порушення позивачем податкового законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ред Оптімал» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Ухвалу в повному тексті виготовлено 28 березня 2016 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.