Справа № П/811/29/16
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року справа № П/811/29/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., за участю секретаря Бондар Я.Г. та представників:

позивача: ОСОБА_1;

відповідача: Володіної А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПрокуратури Кіровоградської області
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Прокуратури Кіровоградської області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Кіровоградської області №786к від 14 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокуратури Знам'янської міжрайонної прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Знам'янської місцевої прокуратури з 15 грудня 2015 року;

- стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 15 грудня 2015 року по день фактичного поновлення на роботі;

- стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум по день фактичного розрахунку, а саме з 15.12.2015 року по 27.12.2015року (включно);

- допустити негайне виконання в частині поновлення на посаді та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом прокурора Кіровоградської області №786к від 14.12.2015 року його звільнено з займаної посади з підстав реорганізації та скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України та п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач вважає зазначений наказ незаконним, оскільки при його звільненні відповідачем порушені вимоги трудового законодавства, зокрема ч.2 ст.40, ст.49-2 КЗпП України та не запропоновано йому іншу роботу в структурі органів прокуратури Кіровоградської області.

Разом з тим, при звільненні не враховано його переважне право на залишення на роботі, в силу ч. 1, 2 ст.42 КЗпП України, як працівнику який є єдиним членом сім'ї з самостійним заробітком.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених в адміністративному позові та наданих в судовому засіданні поясненнях.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Знам'янської міжрайонної прокуратури відповідно до вимог Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», з дотриманням норм трудового законодавства України.

Так, відповідно до п.5-1 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру», до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються: прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування.

Згідно рейтингового списку кандидатів на зайняття посад прокурорів Знам'янської місцевої прокуратури, надісланого робочою групою Одеського регіонального центру ОСОБА_1 зайняв 30 місце, набравши у підсумку 94,7 бали. Результати тестування позивачем не оскаржувалась.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України від 23.09.2015 №95ш, встановлено у штатному розписі Знам'янської місцевої прокуратури 39 одиниць, у тому числі 20 - прокурорів прокуратури. У ході укомплектування Знам'янської місцевої прокуратури на вакантні посади прокурорів прокуратури ОСОБА_1 не увійшов до рейтингового списку з необхідною кількістю набраних балів які дозволяли зайняти посаду прокурора.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 в органах прокуратури України працював з 09.10.2012 року.

З 30.04.2014 року на посаді прокурора Знам'янської міжрайонної прокуратури.

02.10.2015 року ОСОБА_1 попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку із ліквідацією органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015 року (а.с.57).

14.12.2015 року наказом прокурора Кіровоградської області №786к, ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням штату п.1 ст. 40 КЗпП України та п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.22).

Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог, відповідним доводам позивача та висновкам відповідача, суд зазначає наступне.

Розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суду під час розгляду даної справи необхідно з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. (пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9).

Правові засади організації і діяльності органів прокуратури України, статус прокурорів, система та структура органів прокуратури України, в т.ч. порядок зайняття посади прокурора та звільнення з цієї посади, визначається Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697 (далі - Закон №1697-VII).

Цей Закон набирає чинності з 15 липня 2015 року, крім:

- пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

- статей 21, 28 - 38, 42, 44 - 50, 62 - 63, 65 - 79 цього Закону, які набирають чинності 15 квітня 2016 року;

- статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15 грудня 2015 року (п. 1 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону № 1697-VII).

Відповідно до ст.7 Закону №1697-VII систему прокуратури України становлять: 1)Генеральна прокуратура України; 2)регіональні прокуратури; 3)місцеві прокуратури; 4)військові прокуратури; 5)спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Приписами ст.10 Закону №1697-VII передбачено, що у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя.

У структурі регіональної прокуратури утворюються підрозділи управління та відділи.

Відповідно до п. 5-1 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону №1697-VII до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються: прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Умови і процедуру проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур визначаються Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 20.07.2015 № 98 (далі - Порядок № 98). Згідно інформації, яка міститься на офіційному сайті Верховної ради України в розділі «Законодавство України», наказ Генерального прокурора України №98 від 20.07.2015 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31 липня 2015 р. за № 928/27373. Аналогічні відомості щодо реєстрації вказаного наказу в Мін'юсті містяться також в інформаційно-правовій системі «Ліга-Закон».

Відповідно до п. 1.2. Порядку №98, на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Тестування забезпечує умови для об'єктивного і неупередженого з'ясування спроможності кандидатів за своїми професійними та особистісними якостями виконувати службові обов'язки на посадах прокурорів місцевих прокуратур (п. 1.3. Порядку №98).

Пункт 1.4. Порядку №98 визначає, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Згідно п. 4.1. Порядку №98 основними етапами відбору кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури є: прийом документів; тестування на знання законодавчої бази (професійний тест); тестування на загальні здібності; формування рейтингу кандидатів.

Відповідно до п. 5.2. Порядку № 98, працівник, який на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює.

Максимальна кількість балів, яку може набрати кандидат за результатами проходження двох тестувань - 200, які враховуються рівними частинами (50 % - тестування на знання законодавчої бази (професійний тест) та 50 % - тестування на загальні здібності) (п. 3.15. Порядку №98).

Згідно п. 9.1. Порядку № 98, рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності.

Пункт 9.5. Порядку № 98 визначає, що керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

Досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що у зв'язку з набранням чинності 15.07.2015 року Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VI, наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №83ш внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Кіровоградської області внесено зміни та припинено діяльність, зокрема Знам'янської міжрайонної прокуратури Кіровоградської області.

Згідно Додатку до Закону України «Про прокуратуру», створено Знам'янську місцеву прокуратуру, юрисдикція якої розповсюджується на Маловисківський, Новомиргородський, Олександрівський, Світловодський райони, м. Знам'янка Кіровоградської області (а.с.18-21) та прокурорами вказаної прокуратури призначено осіб згідно п. 5-1 Закону за результатами тестування.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №83ш, встановлено у штатному розписі Знам'янської місцевої прокуратури 39,5 одиниць, у тому числі 20 - прокурорів прокуратури.

Так, відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України та п. 5-1 Перехідних положень Закону №1697-VI, 02 жовтня 2015 року позивача попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»).

Разом з зазначеним позивача повідомлено, що у разі успішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі та при наявності вакантних посад йому буде запропоновано працевлаштування (а.с.57).

Отже, посаду прокурора Знам'янської міжрайонної прокуратури, яку обіймав позивач скорочено. Призначення на посади прокурорів новоствореної Знам'янської місцевої прокуратури здійснювалось в межах визначеної штатної чисельності, за наслідками успішного проходження тестування, відповідно до сформованого рейтингу.

Згідно рейтингового списку кандидатів на зайняття посад прокурорів Знам'янської місцевої прокуратури, надісланого робочою групою Одеського регіонального центру, ОСОБА_1 зайняв 30 місце, набравши у підсумку 94,7 бали.

При цьому суд зазначає, що результати тестування позивачем не оскаржувались (а.с.56).

Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що у ході укомплектування Знам'янської місцевої прокуратури на вакантні посади прокурорів прокуратури з врахуванням працівників, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною призначено перші 25 осіб відповідно до рейтингового списку.

Суд зауважує, що абз. 3 п. 1 розділу XII "Прикінцеві положення" Закону №1697-VII, статті 28 - 38, цього Закону (в т.ч. ст. 31 Закону) набирають чинності 15 квітня 2016 року.

Тобто, до 15.04.2016 року працюючі прокурори міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур призначаються прокурорами місцевих прокуратур за результатами успішного тестування, порядок якого визначаються наказом Генерального прокурора.

Суд також звертає увагу, що позивач не набрав 60 відсотків максимально можливого балу, що передбачений ст. 31 Закону №1697-VII, а саме: 120,0 балів (60 % х 200).

Вирішуючи спір, з огляду на аргументацію позивача, суд зазначає, що згідно п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Щодо наявності переважного права позивача на залишення на роботі, передбаченого ст. 42 КЗпП України суд зазначає, що в розумінні даної норми, а також положень ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при скороченні чисельності та штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі.

Тому у спірних правовідносинах Генеральна прокуратура України скористалася правом на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників, яких визначила за допомогою проведення тестування, що повністю узгоджується із ч. 1 ст. 42 КЗпП. А тому питання застосування вимог трудового законодавства щодо наявного у ОСОБА_1 переважного права залишенні на роботі не поставало, позаяк місце позивача у рейтинговому списку не дає йому права конкурувати з іншими особами, які отримали вищий бал та претендують на зайняття посад в місцевій прокуратурі.

На думку суду, дійсно зазначені гарантії підлягають безумовному застосуванню саме в межах тих відносин, які врегульовані виключно нормами Кодексу законів про працю. Проте, позивач проходив публічну службу в органах прокуратури, порядок та особливості проходження якої врегульовано Законом України «Про прокуратуру» як спеціальним законом та іншими законодавчими актами.

Також суд не бере до уваги посилання позивача про те, що йому не запропонували посади прокурора в іншій прокуратурі. Суд зазначає, що згідно п.5.2 Порядку №98 працівник, який на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем подану заяву до регіональної прокуратури про призначення на посаду прокурора Знам'янської місцевої прокуратури для участі в тестуванні на посаду прокурора саме тієї місцевої прокуратури, яка мала бути сформована шляхом реорганізації прокуратури міжрайонного рівня, в якій працював позивач.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалось вище, згідно рейтингового списку ОСОБА_1 набрав недостатню кількість балів для зайняття посади в зазначеній прокуратурі.

Водночас суд акцентує на тому, що діючим законодавством та Порядком №98 не передбачено, що у разі набрання недостатньої кількості балів працівником за результатами тестування на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює, останньому повинні пропонуватись посади в інших прокуратурах.

Крім того суд зазначає, що позивачу не могли пропонуватися посади в апараті прокуратури області, оскільки відповідно до вимог п.2 ст. 27 Закону України «Про прокуратуру» дану посаду може обіймати громадянин України, який має стаж роботи на посаді прокурора не менше трьох років та відповідно до наказу Генерального прокурора України №2гн від 15.12.2014 року знаходиться у кадровому резерві.

Більш того, відповідно до п. 10 зазначеного наказу та п. 5 Правил висунення на посади в обласних апаратах здійснюється за рекомендаціями керівників структурних підрозділів, узгодженими відповідно із заступником прокурора області.

В свою чергу, ОСОБА_1 на час попередження про звільнення не мав стажу роботи на посаді прокурора не менше трьох років, не перебував у кадровому резерві на заняття вакантної посади в апараті прокуратури області та не отримував відповідної рекомендації керівника.

Як вже встановлено судом та зазначено вище, що порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур з числа прокурорів, які на день набрання чинності Законом №1697-VII працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, визначений спеціальним законом - п. 5-1 Перехідних положень Закону № 1697-VII. Зокрема, такий прийом на роботу можливий за умови успішного проходження ними тестування.

Разом з зазначеним, суд при вирішенні спору бере до уваги правові позиції викладені в ухвалі Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15, постанові Вищого адміністративного суду України від 16.07.2015 К/800/10543/15 (№2а-5582/08), ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24.07.2015 К/9991/39504/11, інші.

В вищезазначених рішеннях суди дійшли висновку, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

При цьому суд зазначає, що правозастосовна діяльність Верховного Суду України щодо формування правових висновків про правильне застосування норм матеріального права є відмінною від нормотворчості. Зазначений вид тлумачення здійснюється з метою правильного й однакового застосування норм законів, а не з метою їх коригування. При цьому не змінюються сформульовані законодавцем елементи правового регулювання.

З огляду на зазначене та відповідно до ст. 2442 КАС України, рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів під час застосування відповідних норм права.

Статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» встановлено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, а з урахуванням пункту 9 частини 1 цієї статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Отже підстави звільнення прокурора в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури чітко передбачено Законом України «Про прокуратуру», який в даному випадку є спеціальним по відношенню до норм КЗпП.

При цьому суд зазначає про необґрунтованість доводів позивача щодо порушення відповідачем ст. 49-2 КЗпП України, що виразилось у не запропонуванні йому іншої роботи та не працевлаштуванні на іншу посаду прокурора, оскільки через скорочення чисельності працівників органів прокуратури та ліквідацію органу прокуратури такі вакантні місця відсутні, а згідно пункту 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, за умови успішного проходження ними тестування.

Таким чином, суд критично оцінює посилання позивача на приписи КЗпП України, зокрема на недотримання відповідачем вимог ст.40, ч.3 42, ст. 49-2 вказаного кодексу та обов'язок власника запропонувати позивачу іншу роботу, оскільки спірні правовідносин врегульовані спеціальним нормативним актом - Законом України «Про прокуратуру».

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що оскаржуваний наказ прийнятий неуповноваженою особою, суд зазначає.

Статтею 11 Закону №1697-VII передбачені повноваження керівника регіональної прокуратури, у тому числі щодо призначення та звільнення прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку. Частина 3 ст. 11 Закону №1697-VII визначає, що у разі відсутності керівника регіональної прокуратури його повноваження здійснює перший заступник керівника регіональної прокуратури, а в разі його відсутності - один із заступників керівника регіональної прокуратури.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 51 Закону №1697-VII особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є: керівник регіональної прокуратури - щодо прокурорів відповідної регіональної прокуратури та прокурорів місцевих прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.

Зі змісту положень ст. 60 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Виходячи з наведених норм права та встановлених по справі дійсних обставин, суд дійшов висновку, що наказ прокурора Кіровоградської області від 14.12.2015 року №786к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Знам'янської міжрайонної прокуратури Кіровоградської області прийнятий у порядку, у межах та у спосіб, встановлений законом, а тому підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування зазначеного наказу та поновлення позивача на посаді прокурора Знам'янської міжрайонної прокуратури або у разі її ліквідації іншого структурного підрозділу прокуратури Кіровоградської області - відсутні.

Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України за № 2 від 06.03.2008р. "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що під час розгляду справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі, не підлягає задоволенню адміністративний позов в частині стягнення з прокуратури Кіровоградської області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 року по день поновлення на посаді.

З системного аналізу наведених правових норм застосованих до спірних правовідносин, що є предметом судового дослідження, вбачається, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного наказу діяв у передбачений законодавством спосіб та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги вищенаведене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Кіровоградської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Жук