Справа № 810/3479/14
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року 810/3479/14

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливо-ТНК» до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Паливо-ТНК» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Фастівської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішення від 03.11.2011 № , № , № та № .

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 04.09.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2014,у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.05.2014 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливо-ТНК» було задоволено частково, постанову Київського окружного адміністративного суду від 04.09.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2014 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.06.2014, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання, відповідач у справі - Фастівська об'єднана державна податкова інспекція Київської області, була замінена на належного - Васильківську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Київській області.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2014,залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2015, адміністративний позов задоволено, визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Фастівської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області від 03.11.2011 № , № , № та № .

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 було частково задоволено касаційну скаргу Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області та скасовано ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2015 та постанову Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2014. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатом автоматичного розподілу справа передана на розгляд судді Дудіну С. О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.12.2015 було прийнято справу до провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.01.2016 відповідач у справі - Васильківська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Київській області, була замінена на правонаступника - Васильківську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

В обґрунтовування позовних вимог позивач зазначив про безпідставність та необґрунтованість висновків контролюючого органу щодо заниження позивачем суми податку на прибуток підприємств та суми податку на додану вартість внаслідок реалізації пально-мастильних матеріалів за договором відповідального зберігання від 01.09.2008, укладеного з ПП «Самсон-К».

Позивач вважає необґрунтованим висновок контролюючого органу щодо того, що відпуск пально-мастильних матеріалів за талонами, які видавало ПП «Самсон-К», є купівлею-продажем товарів, у зв'язку з чим обсяги реалізації мали бути відображені в податковій звітності з податку на прибуток та податок на додану вартість.

Позивач стверджує, що ТОВ «Паливо-ТНК» проводить відпуск ПММ, переданих йому на відповідальне зберігання тільки в межах договору, за бланками дозволу - талонами ПП «Самсон-К», не набуваючи при цьому права власності на цей товар, а договір від 01.09.2008 фактично є змішаним та містить в собі ознаки договору зберігання та договору комісії, у той час як операції в межах договору комісії, згідно з п.п.14.1.202 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, не вважаються продажем товарів та не є об'єктом оподаткування відповідно до п.п. 153.4.1 п. 153.4 ст. 153 ПК України.

При цьому, проведення операцій через РРО та відображення їх загального обігу за день в КОРО на думку позивача не свідчать про виникнення у нього об'єкта оподаткування, позаяк відповідні дії вчинені ним лише задля дотримання вимог чинного законодавства в сфері розрахункових операцій, а об'єкт оподаткування виникає саме у ПП «Самсок-К», як особи, яка здійснює реалізацію ПММ шляхом продажу талонів на їх відпуск.

Крім того, позивач вважає безпідставним висновок контролюючого органу про завищення ТОВ «Паливо-ТНК» валових витрат та податкового кредиту за операціями, пов'язаними з отриманням послуг по технічному обслуговуванню сервісною службою касових апаратів, що знаходяться в оренді та рахуються на балансі підприємства, оскільки використання цих РРО безпосередньо пов'язано з власною господарською діяльністю позивача, касові апарати зареєстровані в контролюючому органі, та, більш того, саме надруковані вказаними РРО фіскальні звітні чеки використовувалися ревізорами при проведенні перевірки.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що ТОВ «Паливо-ТНК» здійснювало реалізацію пально-мастильних матеріалів, отриманих від ПП «Самсон-К», відображаючи операції в РРО та КОРО та не декларуючи при цьому доходів від таких операцій в податковій звітності, що призвело до заниження податку на прибуток та податку на додану вартість.

При цьому, відповідач вважає, що господарські операції, які були здійсненні позивачем за договором від 01.09.2008, за своїм змістом не підпадають під ознаки договору зберігання, оскільки позивач здійснював безпосередню реалізацію пально-мастильних матеріалів, внаслідок чого отримував відповідну суму виручки, що є підтвердженням факту продажу відповідного товару і отримання позивачем відповідної суми грошових коштів.

Присутній у судовому засіданні представник позивача надав документи по справі та заявив клопотання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача залишив вирішення питання про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження на розсуд суду.

Вказане клопотання позивача було задоволено судом, про що постановлено усну ухвалу із занесенням до журналу судового засідання. У зв'язку з цим, подальший розгляд справи здійснювався у порядку письмового провадження.

Частиною 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вищий адміністративний суд України в пункті 11 Листа від 30.11.2009 р. № 1619/10/13-09 зазначив, що під час вирішення справи у порядку письмового провадження його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в такому разі не проводиться судове засідання і, відповідно, справа розглядається без участі секретаря.

На підставі цього, справа розглядається без проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

З 03.10.2011 по 11.10.2011 Фастівською об'єднаною державною податковою інспекцією Київської області було проведено позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливо-ТНК» () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2009 по 30.06.2011, за результатами якої було складено акт від 18.10.2011 № 374/61/2301- 33171171. Як вбачається з акта, перевіркою були виявлені порушення наступних вимог законодавства:

- п. 4.1 ст. 4, п. 5.1 ст. 5, п.11.3 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.94 №334/94-ВР, у зв'язку з чим ТОВ «Паливо-ТНК» було занижено податок на прибуток на суму 3019041,98 грн.;

- п. 135.1 ст. 135, п. 137.1 ст. 137, п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, у зв'язку із заниженням позивачем податку на прибуток на суму 752551,36 грн.;

- пп. 7.3.1 п. 7.3 та пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7, п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.97 №168/97-ВР, у зв'язку з чим позивачем було занижено податок на додану вартість на суму 1 948740,11 грн.;

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, у зв'язку із заниженням позивачем податку на додану вартість на суму 983854,68 грн.;

- пп. 7.3.1 п. 7.3 та пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7, п. 4.1 ст. 4, пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», у зв'язку з чим позивачем було завищено суми бюджетного відшкодування у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних податкових періодів на суму 57 806, 00 грн.;

- п.185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.3 ст. 198, п. 200.3, п. 200.4 ст.200 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим позивачем було завищено залишок від'ємного значення ПДВ на загальну суму 61980,00 грн.;

Як вбачається з акта перевірки, посадовими особами контролюючого органу було зазначено про те, що при звірці звітів по реєстраторам розрахункових операцій (РРО), журналів РРО, касової книги Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливо-ТНК» встановлено, що позивачем у повному обсязі оприбутковано у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО та у повному обсязі відображено виручку по РРО в звітних документах, проте позивачем не задекларовано валовий дохід за період з 01.10.2009 по 31.03.2011 на загальну суму 12 072 378, 65 грн. та за період з 01.04.2011 по 30.06.2011 на суму 3 271 336, 65 грн.

В акті перевірки відповідачем було зазначено про те, що оприбуткування позивачем на підставі фіскальних звітних чеків РРО у книзі обліку розрахункових операцій сум від реалізації пально-мастильних матеріалів свідчить про те, що ТОВ «Паливо-ТНК» здійснювало використання наданих йому ПП «Самсон-К» на підставі договору від 01.09.2008 ПММ у своєму господарському обороті.

Також відповідачем було вказано на те, що договір відповідального зберігання від 01.09.2008, який був укладений між ТОВ «Паливо-ТНК» та ПП «Самсон-К», не підпадає під поняття відповідального зберігання, яке міститься в п. 1.24 п. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції Закону України від 22.05.1997 № 283/97-ВР.

Крім того, податковим органом було зазначено про те, що касові чеки, які були оформлені під час реалізації пально-мастильних матеріалів, є розрахунковими документами, які підтверджують факт продажу товару.

Отже, відповідач дійшов висновку про те, що ТОВ «Паливо-ТНК» здійснювало реалізацію наданих йому ПП «Самсон-К» пально-мастильних матеріалів (ПММ), при цьому не відображаючи доходи від такої реалізації у податковій звітності за відповідні періоди.

Також, як вбачається з акта перевірки, контролюючим органом зазначено про те, що позивачем неправомірно віднесено до складу валових витрат послуги по щомісячному обслугованою РРО, відповідально до укладеного договору №788 від 17.03.2008, які надавались ТОВ «Біатрон-6», на загальну суму 3 788,24 грн. Відповідач вказав на те, що на балансі ТОВ «Паливо-ТНК» відсутні основні засоби, а реєстратори розрахункових операцій є власністю ПП «Самсон-К» та надані позивачу в оренду відповідно до договорів оренди № 0235-189 від 06.05.2008 та № 0107-10 від 21.02.2005.

На підставі цього, в акті перевірки контролюючим органом було вказано на те, що позивачем було знижено податок на прибуток за період з 01.10.2009 по 30.06.2011 на загальну суму 3 771 593, 34 грн., податок на додану вартість за період з 01.10.2011 по 30.06.2011 на загальну суму 3 068 743, 06 грн., за період з листопада 2009 року по грудень 2010 року на суму 133 274, 23 грн. та за період з січня 2011 року по червень 2011 року на загальну суму 989 184, 66 грн.

Також відповідач вважає, що позивачем завищено валові витрати на суму 4413,23 грн. та податковий кредит на суму 882,73 грн. внаслідок включення до витрат та до податкового кредиту суми коштів, сплачених позивачем за послуги з технічного обслуговування сервісною службою касових апаратів, які не належать товариству.

На підставі акта перевірки Фастівської ОДПІ Київської області було прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу донараховано грошове зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 4421654,05 грн., у тому числі податкове зобов'язання на суму 3 771 593, 34 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 6501 060, 71 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу донараховано грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 3 419 780, 82 грн., у тому числі податкове зобов'язання на суму 2932594,79 грн. та штрафні (фінансові) санкції на суму 487 186, 03 грн.

- податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у сумі 57806,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення податку на додану вартість у сумі 61980,00 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 1,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до Державної податкової адміністрації в Київській області зі скаргою № 9/9 від 11.11.2011 про скасування прийнятих Фастівською ОДПІ Київської області податкових повідомлень-рішень.

За результатами розгляду вказаної скарги Державною податковою інспекцією в Київській області було прийнято рішення № 87/10/25017/374-69 від 13.01.2012, яким скаргу позивача було залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін.

Надалі позивач звертався до Державної податкової служби України зі скаргою № 1/4 від 27.01.2012, у якій просив вищестоящий податковий орган скасувати вищезазначені податкові повідомлення-рішення.

З матеріалів справи вбачається, що Державною фіскальною службою України було відмовлено у задоволення скарги позивача, про що було прийнято рішення №2316/6/10-2115 від 07.02.2012.

Не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання їх протиправними та скасування, з приводу чого суд зазначає наступне.

На час виникнення спірних правовідносин та до 01.01.2011 платників податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначав Закон України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР).

Згідно зі статтею 1 Закону № 168/97-ВР податкове зобов'язання - загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, визначена згідно з цим Законом (пункт 1.6); податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом (пункт 1.7).

Відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст. 3 Закону №168/97-ВР об'єктом оподаткування є операції платників податку з. поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України, у тому числі операції з:

- передачі права власності на об'єкт застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця;

- передачі об'єкта фінансового лізингу в розпорядження лізингоотримувача;

- поставки послуг з міжнародних перевезень пасажирів, багажу та вантажів автомобільним транспортом, а також міжнародних відправлень будь-яким видом транспорту на відрізку від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) на митній території України до пункту їх митного оформлення, а також від пункту їх митного оформлення до пункту призначення (доставки) на митній території України;

- поставки послуг з міжнародних перевезень пасажирів, багажу та вантажів (крім міжнародних відправлень) будь-яким видом транспорту (крім автомобільного) на відрізку від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) на митній території України до пункту проведення прикордонного контролю з їх випуску за межі державного кордону України, а також від пункту прикордонного контролю з їх впуску у межі державного кордону України до пункту їх призначення (доставки) на митній території України;

- в інших випадках, визначених цим Законом.

Пунктом 1.1 статті 1 Закону №168/97-ВР передбачено, що поставка товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати останнього платежу.

Не належать до поставки операції з передачі товарів в межах договорів схову (відповідального зберігання), довірчого управління, оперативної оренди (лізингу), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу права власності (користування або розпорядження) на такі товари іншій особі.

Поставка послуг - будь-які операції цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпорядження товарами, у тому числі нематеріальними активами, а також з поставки будь-яких інших, ніж товари, об'єктів власності за компенсацію, а також операції з безоплатного виконання робіт, надання послуг. Поставка послуг, зокрема, включає надання права на користування або розпорядження товарами у межах договорів оренди (лізингу), поставки, ліцензування або інші способи передачі права на патент, авторське право, торговий знак, інші об'єкти права інтелектуальної, в тому числі промислової, власності.

Згідно з п.3.2 ст.3 Закону №168/97-ВР не є об'єктом оподаткування, зокрема, операції з:

- передачі майна у схов (відповідальне зберігання), а також у лізинг (оренду), крім передачі у фінансовий лізинг;

повернення майна із схову (відповідального зберігання) його власнику, а також майна, попередньо переданого в лізинг (оренду) лізингодавцю (орендодавцю), крім переданого у фінансовий лізинг;

нарахування та сплати процентів або комісій у складі орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу в сумі, що не перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, встановлену на день нарахування таких процентів (комісій) за відповідний проміжок часу, розраховану від вартості об'єкта лізингу, наданого у межах такого договору фінансового лізингу; по об'єкту фінансового лізингу, оціненого в іноземній валюті, сплата процентів, з метою оподаткування визначається у гривнях по курсу валют, визначеного Національним банком України на момент сплати;

передачі майна у заставу (іпотеку) позикодавцю (кредитору) та/або у забезпечення іншої дійсної вимоги кредитора, повернення такого майна із застави (іпотеки) його власнику після закінчення дії відповідного договору, якщо місце такої передачі (повернення) знаходиться на митній території України;

грошових виплат основної суми консолідованої іпотечної заборгованості та процентів, нарахованих на неї, об'єднання та/або купівлі (продажу) консолідованої іпотечної заборгованості, заміною однієї частки консолідованої іпотечної заборгованості на іншу, або поверненням (зворотним викупом) такої консолідованої іпотечної заборгованості відповідно до закону резидентом або на його користь.

Відповідно до п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону №168/97-ВР датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

- або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;

- або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пункту 6.1 статті 6 та статті 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається, відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 5 Закону № 168/97-ВР дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Підставою для нарахування податкового кредиту відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Податкова накладна у відповідності із підпунктом 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Згідно із підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону 168/97-ВР якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Як передбачено абзацем 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З 01 січня 2011 року відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до п.185.1 ст. 185 ПК України (тут і далі - в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з п.187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 196.1 статті 196 Податкового кодексу України визначено, що не є об'єктом оподаткування, зокрема, операції з:

- передачі майна у схов (відповідальне зберігання), а також у лізинг (оренду), крім передачі у фінансовий лізинг;

- повернення майна із схову (відповідального зберігання) його власнику, а також майна, попередньо переданого в лізинг (оренду) лізингодавцю (орендодавцю), крім переданого у фінансовий лізинг.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника (п. 198.4 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Порядок адміністрування податку на прибуток до 01.04.2011 визначався Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР), з 01.04.2011 - Податковим кодексом України.

Відповідно до ст. 3 Закону №334/94-ВР об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на:

- суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону;

- суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

Згідно з п.4.1 ст. 4 Закону №334/94-ВР валовий доход - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Валовий доход включає, серед іншого, загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

При цьому, пунктом 1.31 Закону №334/94-ВР визначено, що продаж товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

Не вважаються продажем операції з надання товарів у межах договорів комісії, схову (відповідального зберігання), доручення, інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу прав власності на такі товари.

Згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону №334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Пунктом 5.2 статті 5 Закону №334/94-ВР визначено, що до складу валових витрат включаються, зокрема, суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону №334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Підпунктом 7.9.1 пункту 7.9 статті 7 Закону №334/94-ВР визначено, що з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, не включаються до валового доходу і не підлягають оподаткуванню кошти або майно, залучені платником податку у зв'язку, зокрема, з залученням платником податку майна на підставі договору концесії, комісії, консигнації, довірчого управління, схову (відповідального зберігання), а також згідно з іншими цивільно-правовими договорами, що не передбачають передачі права власності на таке майно, з урахуванням положень підпункту 7.9.6 цього пункту.

Згідно з п.п. 134.1.1 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Пунктом 135.1 статті 135 ПК України визначено, що доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:

- доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;

- інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 135.2 ст. 135 ПК України).

Відповідно до п. 135.4 ст. 135 ПК України дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає, серед іншого:

- дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу (п.п. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135 ПК України).

При цьому, суд звертає увагу на положення п.п. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 ПК України, яким визначено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Крім того, згідно з п.п. 136.1.19 п. 136.1 ст. 136 ПК України для визначення об'єкта оподаткування не враховуються доходи: кошти або вартість майна, що надходять комісіонеру (повіреному, агенту тощо) в межах договорів комісії, доручення, консигнації та інших аналогічних цивільно-правових договорів.

Відповідно до п. 137.1 ст. 137 ПК України дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар.

У разі продажу товарів за договором комісії (агентським договором) платником податку - комітентом датою отримання доходу від такого продажу вважається дата продажу товарів, що належать комітенту, яка зазначена у звіті комісіонера (агента) (п. 137.5 ст. 135 ПК України).

Згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.9 ст. 138 ПК України до складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені на конкретний об'єкт витрат, у тому числі внески на соціальні заходи, визначені статтею 143 цього Кодексу, плата за оренду земельних і майнових паїв.

Пунктом 138.10 статті 138 ПК України до складу інших витрат включаються, у тому числі витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг:

д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона);

є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування;

з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Як зазначено у підпункті 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Судом встановлено, що фактично висновки контролюючого органу про порушення позивачем податкової дисципліни засновані на твердженні про:

- заниження валових доходів (доходів, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування) та податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з неврахуванням в якості доходів сум, відображених в фіскальних звітних чеках РРО при продажу пально-мастильних матеріалів, одержаних від ПП «Самсон-К» за договором відповідального зберігання від 01.09.2008;

- завищення валових витрат (витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування) та податкового кредиту з ПДВ у зв'язку з віднесенням до вказаних показників господарської діяльності сум, сплачених ТОВ «Біатрон-6» за договором №788 від 17.03.2008 за щомісячне обслуговування РРО, які не є власністю позивача, а знаходяться у нього на праві оренди.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV) визначено, що цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 3 Закону №996- ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Паливо-ТНК» (Виконавець) та Приватним підприємством «Самсон-К» (Замовник) було укладено договір відповідального зберігання, за умовами якого виконавець зобов'язався виконати послуги з приймання, зливу, зберігання та видачі нафтопродуктів, а також здійснювати збереження та кількість палива і забезпечувати його безперебійну видачу споживачу.

Відповідно до п. 1 договору виконавець забезпечує роботу заправних колонок, які знаходяться за адресою: м. Сквира, вул. Карла Лібнехта, 147 б. та смт. Попільня, вул. Прикордонників, 70А., в наступному режимі: щоденно та цілодобово.

Згідно з п. 2.1 договору виконавець зобов'язаний відпускати нафтопродукти через автозаправні станції по бланках дозволу, які пред'являються держателем бланків дозволу.

Пунктом 2.3 договору встановлено, що після закінчення календарного місяця, першого числа наступного виконавець і замовник складають акт звірки взаєморозрахунків по відвантаженим нафтопродуктів на АЗС і грошових коштів. Передача бланків дозволів здійснюється щомісячно і передається виконавцем замовнику за актом приймання-передачі нафтопродуктів.

Відповідно до п. 3.1 договору послуги з заправки автотранспортних засобів по бланкам дозволу ПП «Самсон-К» щомісячно оговорюються замовником та виконавцем. Вартість послуг визначається з урахуванням об'єму фактично вибраного зі зберігання палива на момент підписання акта звірки по бланкам дозволів та складає 1 коп./літр.

Згідно з п.3.2 договору щомісячно сторони підписують акти звірки взаєморозрахунків, які надає замовник.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2015, а в частині взаєморозрахунків сторін - до їх повного виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП «Самсон-К» було передано, а ТОВ «Паливо-ТНК» прийнято пально-мастильні матеріали (бензин та дизельне пальне), що підтверджується видатковими накладними за № ТН-000726 від 31.10.2009, № ТН-000828 від 30.11.2009, № ТН-000891 від 31.12.2009, № ТН-0000046 від 31.01.2010, № ТН-0000103 від 28.02.2010, № ТН-0000172 від 31.03.2010, № ТН-0000257 від 30.04.2010, № ТН-0000343 від 31.05.2010, № ТН-0000427 від 30.06.2010, № ТН-000526 від 31.07.2010, № ТН-0000602 від 31.08.2010, № ТН-0000694 від 30.06.2010, № ТН-000782 від 31.10.2010, № ТН-0000877 від 30.11.2010, № ТН-0000965 від 31.12.2010, № ТН-0000061 від 31.01.2011, № ТН-0000145 від 28.02.2011, № ТН-0000257 від 31.03.2011, № ТН-0000359 від 30.04.2011, № ТН-0000466 від 31.05.2011 та № ТН-0000569 від 30.06.2011 та актами приймання-передачі від 31.10.2009, від 30.11.2009, від 31.12.2009, від 31.01.2010, від 28.02.2010, від 31.03.2010, від 30.04.2010, від 31.05.2010, від 30.06.2010, від 31.07.2010, № від 31.08.2010, від 30.06.2010, від 31.10.2010, від 30.11.2010, від 31.12.2010, від 31.01.2011, від 28.02.2011, від 31.03.2011, від 30.04.2011, від 31.05.2011 та від 30.06.2011.

Судом встановлено, що позивачем було надано, а ПП «Самсон-К» прийнято послуги зі зберігання та видачі нафтопродуктів на суму 11 8550,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 1 975,00 грн.), про що сторонами було підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № ТН-0000346 від 26.12.2011.

З матеріалів справи вбачається, що ПП «Самсон-К» повністю розрахувався перед позивачем за отримані послуги, що підтверджується платіжним дорученням № 483 від 29.12.2011 на суму 11 850, 00 грн.

Як вбачається з акта перевірки та письмових заперечень, контролюючим органом було вказано на те, що договір від 01.09.2008, який був укладений між ТОВ «Паливо-ТНК» та ПП «Самсон-К», не відповідає ознакам відповідального зберігання, які визначенні чинним законодавством, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до п. п. 1.24 п. 1 Закону № 334/94-ВР відповідальне зберігання - господарська операція платника податку, що передбачає передання згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій особі без права їх використання у господарському обороті такої фізичної чи юридичної особи, з подальшим поверненням цих матеріальних активів платнику податку без зміни їх якісних або кількісних характеристик.

Підпунктом 14.1.32 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що відповідальне зберігання - господарська операція, що здійснюється платником податків і передбачає передачу згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій фізичній чи юридичній особі без права використання у господарському обороті такої особи з подальшим поверненням таких матеріальних цінностей платникові податків без зміни якісних або кількісних характеристик.

Проаналізувавши зміст укладеного між ТОВ «Паливо-ТНК» та ПП «Самсон-К» договору від 01.09.2008, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, враховуючи зміст вищевказаних положень законодавства, суд дійшов висновку про те, що суб'єкти мають право укладати договори, які поєднують у собі ознаки різних договорів і навіть таких, що не передбачені чинним законодавством, але оптимально регулюють їх права і обов'язки.

Аналіз змісту предмета та умов договору від 01.09.2008 дозволяє суду зробити висновок про те, що укладений між ТОВ Паливо-ТНК» та ПП «Самсон-К» договір за своєю правовою природою є змішаним договором, який поєднує у собі ознаки договорів зберігання та договору комісії.

Так, відповідно до ч. 1-2 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно з ст. 944 Цивільного кодексу України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

В свою чергу, відповідно до ст. 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Частиною 1 ст. 1013 Цивільного кодексу України встановлено, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Отже, враховуючи зміст вищевказаного, суд дійшов висновку про те, що між позивачем та його контрагентом, ПП «Самсон-К», укладений змішаний договір, за умовами якого ТОВ «Паливо-ТНК» здійснює відпуск за талонами заздалегідь оплачених пально-мастильних матеріалів, що передані йому ПП «Самсон-К» на відповідальне зберігання, отримуючи за це певну винагороду. При цьому, передача ПММ позивачеві на відповідальне зберігання не призводить до виникнення у останнього права власності на цей товар.

Як вбачається з матеріалів справи, колегією суддів Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 01.12.2015 у цій справі вказано на те, що для правильного вирішення спору судам необхідно дослідити договір відповідального зберігання від 01.09.2008, та, зокрема, встановити, хто саме за умовами вказаного договору має отримувати виручку від реалізації пально-мастильних матеріалів за талонами, та як наслідок формувати дані податкового обліку.

Відповідно до частини 5 статті 227 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Судом було досліджено зміст договору відповідального зберігання від 01.09.2008 та встановлено наступне.

Відповідно до п. 2.3 вказаного договору після закінчення календарного місяця, першого числа наступного місяця виконавець та замовник складають акт звірки взаєморозрахунків за відвантаженими нафтопродуктами та АЗС та грошовими коштами. Передача отоварених бланків дозволів здійснюється щомісячно і передається виконавцем замовнику за актом приймання-передачі нафтопродуктів.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що послуги з заправки автотранспорту по бланкам дозволам ПП «Самсон-К» щомісячно оговорюються замовником та виконавцем. Вартість послуг визначається, виходячи з об'єму фактично вибраного способу зберігання палива на момент підписання акту звірки по бланкам дозволам та складає 1 коп./літр.

Згідно з п. 3.2 договору щомісячно сторони підписують акти звірки взаєморозрахунків, які надає замовнику.

Отже, проаналізувавши зміст вищевказаної документації, суд дійшов висновку про те, що позивач як виконавець відповідних послуг, за умовами договору здійснює передачу ПП «Самсон-К» на підставі актів приймання-передачі талонів, за якими було здійснено реалізацію пально-мастильних матеріалів.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач, у відповідності до п. 3.1 договору, отримує грошові кошти виключно за надання відповідних послуг у розмірі 1 коп. за 1 реалізований літр відповідного товару, у той час як виручку від продажу пально-мастильних матеріалів отримує ПП «Самсон-К», як власник вказаних нафтопродуктів, при продажу ПММ своїх покупцям, видаючи при цьому відповідні талони для отримання пального на АЗС позивача.

У актах звірки, які складалися між позивачем та ПП «Самсон-К», зазначався залишок ПММ на початок та на кінець місяця, кількість талонів на початок та на кінець місяця, що в повній мірі дозволяє визначити обсяг наданих позивачем послуг для здійснення відповідного розрахунку (т. 1, а.с. 44-63).

З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2009 між Приватним підприємством «Самсон-К» та Приватним сільськогосподарським підприємством «Саверці» було укладено договір на відпуск пально-мастильних матеріалів по талонам № 28/06/09.

Також 03.05.2009 між Приватним підприємством «Самсон-К» та Приватним сільськогосподарським підприємством «Каліянка» було укладеного договір на відпуск пально-мастильних матеріалів № 24/05/09.

Аналогічний договір був укладений 01.01.2009 між ПП «Самсон-К» та ВАТ «Корнинський цукровий завод».

Відповідно до вищевказаних договорів, ПП «Самсон-К» зобов'язалось організувати та забезпечити безперебійну заправку паливом автотранспорту вищевказаних контрагентів.

Пунктом 1.3 вказаних договорів передбачено, що постачальник здійснює видачу покупцям талонів на всю кількість сплаченого палива, відповідно до виданого рахунку-фактури.

Згідно з пп. 1.4 договорів відпуск палива здійснюється постачальником на підставі наданих покупцями талонів.

Відповідно до п. 2.1 договорів постачальник організовує заправку автотранспорту покупця на АЗС, які знаходяться за адресою: с.Попільня, вул. Прикордонників-70А; смт. Попільня, вул.. Радянська, 4.

Отже, враховуючи зміст договору відповідального зберігання від 01.09.2008 та договорів на відпуск пально-мастильних матеріалів, суд дійшов висновку про те, що одними із суб'єктів господарювання, яким позивач здійснював відпуск відповідної нафтової продукції по талонам є ПСП «Саверці» та ПСП «Каліянка».

При цьому, факт відпуску нафтопродуктів підтверджується відповідними видатковими накладними, які були підписані між ПП «Самсон-К» та ПСП «Саверці» та ПСП «Каліянка» та оборотно-сальдовими відомостями по розрахунку ПП «Самсон-К» з вказаними контрагентами, копії яких долучені до матеріалів справи.

Також судом встановлено, що результати господарських операцій по реалізації ПП «Самсон-К» ПММ своїм контрагентам біли відображені ним у бухгалтерських документах та податковій звітності, про що свідчать податкові декларації з ПДВ, додатки 5 до них, реєстри виданих податкових накладних, а також оборотно-сальдові відомості по рахунку 361.

Отже, враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про те, що операції по реалізації пально-мастильних матеріалів були відображені в бухгалтерському та податковому обліку ПП «Самсон-К», у зв'язку з чим податок на прибуток та податок на додану вартість на відповідні бази оподаткування обчислювався та сплачувався саме ПП «Самсон-К».

Операції з прийняття на відповідальне зберігання та подальший відпуск пально-мастильних матеріалів відображалися позивачем на позабалансовому рахунку 02 «Активи на відповідальному зберіганні», що підтверджується відповідними виписками, наданими позивачем.

Наведене, в свою чергу, свідчить про відсутність у ТОВ «Паливо-ТНК» обов'язку відображати обсяги реалізованого (відпущеного) товару (пально-мастильних матеріалів) в показниках податкової звітності.

Крім того, відсутність у платника податків обов'язку по відображенню у складі податкової звітності обсягів продукції, відпущеної на умовах комісії, прямо передбачена вищенаведеними нормами Податкового кодексу України, Законів №334/94-ВР та №168/97-ВР, якими визначено, що операції з відчуження товарів за договором комісії не є для комісіонера об'єктом оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість.

При цьому, суд звертає увагу на те, що донарахування відповідачем позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість та з податку на прибуток по взаємовідносинам з ПП «Самсон-К» фактично призводить до подвійного оподаткування, що є неприпустимим.

У зв'язку з цим, суд вважає помилковими висновки контролюючого органу щодо порушення позивачем правил оподаткування податком та прибуток та податком на додану вартість при здійсненні господарських операцій з ПП «Самсон-К» за договором відповідального зберігання від 01.09.2008.

Стосовно висновку контролюючого органу про завищення позивачем валових витрат (витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування) на суму 4 413,23 грн. та податкового кредиту на суму 882,73 грн., у зв'язку з включенням до відповідних показників діяльності коштів, які були сплачені за послуги з технічного обслуговування сервісною службою касових апаратів, суд зазначає наступне.

Зокрема, такі висновки відповідача мотивовані тим, що касові апарати, за обслуговування яких позивачем сплачено відповідні кошти, не є власністю останнього.

Крім того, контролюючим органом було зазначено про те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують факт використання послуг з обслуговування РРО у власній господарській діяльності.

Проте, суд не погоджується з вказаною позицією відповідача, з огляду на наступне.

З матеріалів справ вбачається, що 01.02.2008 між Приватним підприємством «Самсон-К» (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Паливо-ТНК» (Орендар) було укладено договір оренди обладнання, за умовами якого орендодавець зобов'язався передати, а орендар прийняти у тимчасове володіння та користування обладнання:касовий апарат «Datecs ND-777.EU.02».

Відповідно до п. 2 договору метою оренди є використання в господарській діяльності підприємства за адресою: с. Попільня, Житомирський р-н., вул. Прикордонників, 70А.

Згідно з п. 4.1 договору майно, що орендується, вважається переданим орендареві з моменту підписання акта приймання майна, що орендується.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що орендар зобов'язаний, зокрема: дотримуватися належного режиму експлуатації та зберігання майна, що орендується, у відповідності до технічної документації; утримувати майно, що орендується, у повній справності; складати договори щодо технічного обслуговування касового апарату з підприємствами, яким надано право здійснювати технічне обслуговування даного апарату.

Судом встановлено, що 17.03.2008 між Комунальним підприємством «Біатрон-6» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Паливо-ТНК» (Замовник) було укладеного договір на сервісне обслуговування та ремонт спеціалізованих РРО та обладнання для АЗС № 788, відповідно до якого виконавець зобов'язався проводити профілактичне сервісне обслуговування обладнання, а замовник зобов'язався приймати виконанні роботи та оплачувати їх згідно з умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що КП «Біатрон-6» було надано позивачу послуги з сервісного обслуговування РРО, що підтверджується актами про виконання робіт по технічному обслуговуванню РРО за № 1420 від 15.03.2011 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 925 від 15.02.2011 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 373 від 18.01.2010 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 1260 від 16.03.2010 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 220 від 14.01.2010 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 7613 від 15.12.2009 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 7070 від 16.11.2009 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 6505 від 12.10.2009 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 2017 від 20.04.2011 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 3256 від 16.06.2011 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.).

У вказаних актах зазначено, що сервісне обслуговування здійснювалося саме щодо реєстратора розрахункових операцій Datecs ND-777.EU.02, орендованого за договором від 01.02.2008.

Також КП «Біатрон-6» було виписано позивачу податкові накладні за № 394 від 18.01.2011 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 1013 від 15.02.2011 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 1589 від 15.03.2011 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 504 від 20.04.2011 на суму 250, 00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 442 від 19.05.2011 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 421 від 16.06.2011 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 5781 від 12.10.2009 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 6453/4/11 від 16.11.2009 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 7127 від 15.12.2009 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 308 від 14.01.10на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 1021 від 11.02.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 1646 від 16.03.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 2088 від 12.04.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 2869 від 20.05.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 3377 від 15.06.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 3981 від 15.07.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 4488 від 11.08.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 4849 від 03.09.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 5664 від 14.10.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 6214 від 12.11.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.), № 7115 від 14.12.2010 на суму 250,00 грн. (у тому числі ПДВ на суму 41, 67 грн.).

Судом встановлено, що позивач розрахувався за отримані послуги перед контрагентом, що підтверджується платіжними дорученнями за № 374 від 23.12.2010 на суму 250, 00 грн., № 23 від 28.01.2011 на суму 250, 00 грн., № 44 від 25.02.2011 на суму 250, 00 грн., № 82 від 28.03.2011 на суму 250, 00 грн., № 107 від 26.04.2011 на суму 250, 00 грн. та № 143 від 27.05.2011 на суму 250,00 грн.

Проаналізувавши зміст вищевказаних документів, суд дійшов висновку про те, що останні є належними та допустимими доказами, які підтверджують надання позивачу послуг з сервісного обслуговування РРО, що в свою чергу, свідчить про те, що ТОВ «Паливо-ТНК» безпосередньо здійснювало використання відповідного касового апарату, який був орендований у ПП «Самсон-К», під час здійснення господарських операцій з відпуску пально-мастильних матеріалів.

Використання позивачем у власній господарській діяльності реєстратора розрахункових операцій Datecs ND-777.EU.02, орендованого за договором від 01.02.2008, підтверджується наявними в матеріалах справи звітами про використання РРО та копією Книги ОРО №р/5, в яких міститься інформація саме щодо зазначеного касового апарату.

За таких обставин, враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про те, що позивачем було правомірно включено до складу валових витрат (витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування) та до складу податкового кредиту з податку на додану суми грошових коштів, сплачених за сервісне обслуговування РРО, позаяк ці витрати безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю позивача, зумовлені необхідністю виконання договірних обов'язків, та підтверджені належними документами бухгалтерського та податкового обліку.

Відповідно до частини другої ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи відповідачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності викладеного в акті перевірки висновку про порушення позивачем податкової дисципліни, у той час як матеріали справи свідчать, що позивач в даному випадку здійснював податковий облік відповідно до вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим донарахування відповідачем сум податкових зобов'язань суд вважає протиправними.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що спірні податкові повідомлення-рішення підлягаю визнанню протиправними та скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, сплачений позивачем судовий збір в сумі 2 146 грн. 00 коп. підлягає стягненню на його користь з Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Фастівської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області від 03.11.2011 №, №, № та №.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливо-ТНК» (08500, Київська область, місто Фастів, вулиця Корженевського, будинок 27, ідентифікаційний код 33171171) судовий збір у сумі 2 146 (дві тисячі сто сорок шість) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (08600, Київська область, місто Васильків, вулиця Декабристів, будинок 45, ідентифікаційний код 39465226).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дудін С.О.