Справа № 755/2022/16-а
Суддя: Гаврилова О. В.
Дата ухвалення: 2016-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2016 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Гаврилова О.В., розглянувши в порядку скороченого провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання неправомірними дій та зобов'язання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати раніше призначеної пенсії з 07.10.2009 року, просить зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва поновити виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії з 07.10.2009 року та виплатити ОСОБА_1 недоотримані суми пенсій за період, починаючи з 07.10.2009 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що їй було призначено пенсію за вислугу років та у 2004 році вона переїхала на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю, у зв'язку з чим їй було припинено виплату пенсії на підставі законодавчих обмежень, які існували до 07.10.2009 року. 26.06.2015 року представник позивачки звернувся до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва із заявою про поновлення позивачу виплати раніше призначеної пенсії, у зв'язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 року „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Однак Листом №11978/09 від 08.07.2015 року відповідачем відмовлено у поновленні виплати пенсії позивачці, вказуючи на відсутність підстав щодо останнього, посилаючись на те, що Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення не ратифікована Верховною Радою України. Разом з тим, позивач вважає відмову відповідача у поновленні виплати її пенсії незаконною, що є підставою звернення з даним позовом до суду.

Представник відповідача подав письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити, зазначив про пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом, Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення не ратифікована Верховною Радою України, пенсія виплачується за фактичним місцем проживання пенсіонера в межах України, заява повинна подаватися пенсіонером особисто з наданням документу, який підтверджує українське громадянство. Оскільки заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії позивачем з додержанням вимог закону до управління не надавалася, правові підстави для поновлення виплати позивачу пенсії відсутні.

25.02.2016 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання неправомірними дій та зобов'язання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії, в частині вимог за період з 07.10.2009 року по 01.08.2015 року - залишено без розгляду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приймаючи до уваги письмові заперечення відповідача, долучені до матеріалів справи, приходить до висновку, що, адміністративний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини третьої ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва та отримувала пенсію за вислугу років до 2004 року, виплату якої було припинено, у зв'язку із виїздом позивача за кордон до держави Ізраїль.

Згідно п. 1.2, 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Листом Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва № 11978/09 від 08.07.2015 року позивачу ОСОБА_1 через представника позивача ОСОБА_5 відмовлено у поновленні виплати пенсії, вказуючи на відсутність ратифікації Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно положення статті 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року (далі - Рішення) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV.

Згідно 3.3. Рішення, оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі „Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі „Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.05.2015 року по справі № 21-180а15, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові від 19.05.2015 року у Справі № 21-168а15, та в Постанові від 06.10.2015 року у Справі № 21-2419а15.

Судом встановлено, що предметом спору є вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва щодо відмови позивачу у поновленні виплати раніше призначеної пенсії, виплату якої припинено у 2004 році з підстав постійного проживання позивача за кордоном у Державі Ізраїль, з якою відсутня ратифікована Угода про соціальне забезпечення, та позивач просить зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва поновити їй виплату раніше призначеної пенсії та виплатити недоотримані суми пенсій.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Згідно ч. 2 зазначеної статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача щодо визнання неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва щодо відмови позивачу у поновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком, яку було припинено відповідачем у зв'язку із виїздом позивача на постійне місце проживання за кордон, оскільки конституційне право позивача на виплату пенсії, що була зупинена на підставі положень Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV, має бути відновлено у зв'язку із набранням чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень Закону № 1058-ІV, якими було обмежене таке право, тому також підлягають до задоволення вимоги позивача про поновлення та виплату їй раніше призначеної пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 46 Конституції України, ст. 9, 49, 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", положеннями рішення ЄСПЛ у Справі „Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, ст. 2, 5, 11, 17, 71, 150-163, 167, 183-2, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання неправомірними дій та зобов'язання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії - задовольнити.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати раніше призначеної пенсії - неправомірними.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва поновити виплату та виплатити ОСОБА_1 раніше призначену пенсію, починаючи з 02.08.2015 року.

Відшкодувати ОСОБА_1 понесені нею у справі судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районні м. Києва.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського адміністративного апеляційного суду через суд першої інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

С у д д я: