Справа № 806/88/16
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року м.Житомир справа № 806/88/16

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гуріна Д.М.,

секретар судового засідання Коваль О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Русина М.Г., Слівінського О.О.,

представник третьої особи у судове засідання не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Прокуратури Житомирської області, третя особа - Житомирська місцева прокуратура, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

13 січня 2016 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_4 із позовом до Прокуратури Житомирської області про визнання незаконним наказу Прокуратури Житомирської області про звільнення №515к від 14 грудня 2015 року, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалами судді Житомирського окружного адміністративного суду від 16 січня 2016 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.

Під час розгляду справи позивач подала заяву про зміну підстав позову (а.с. 65-70), яку було прийнято судом (а.с. 79), у якій позивач зазначила, що про звільнення її повідомили, однак при звільненні не було враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона мала значний стаж роботи, має двох утриманців, та не має у сім'ї інших осіб із самостійним заробітком; станом на 15 жовтня 2015 року чисельність працівників прокуратури не змінилася, тобто фактично не було скорочення; не відбувалися зміни в організації виробництва і праці, оскільки у новоствореній прокуратурі посада прокурора також існує; ліквідація прокуратури не відбувалася, оскільки Прокуратура Житомирського району не є самостійною юридичною особою, а відноситься до прокуратури області, та послалася на судову практику Вищого адміністративного суду України; не пропонувались вакантні посади в області; також позивач вказала, що вона є одинокою матір'ю, яка виховує дитину інваліда, тому в силу положень статті 184 Кодексу законів про працю України не могла бути звільнена; окрім того у період звільнення позивач перебувала на лікарняному.

На думку позивача, наведені у позовній обставини свідчать про порушення її права на працю та призвели до незаконного звільнення її з роботи. Позивач просить визнати незаконним наказ прокурора Житомирської області від 14 грудня 2015 року №515к про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_4 з посади прокурора прокуратури Житомирського району; поновити молодшого радника юстиції ОСОБА_4 в органах прокуратури Житомирської області на посаді прокурора прокуратури, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач подав письмові заперечення проти позову (а.с. 91-97), у яких зазначив, що позивач була належним чином повідомлена про звільнення у зв'язку зі скороченням; із прийняттям нового Закону України "Про прокуратуру" було визначено нову систему органів прокуратури України, Прокуратура Житомирського району була ліквідована та створена Житомирська місцева прокуратура; штатний розпис прокуратур змінився і дійсно мало місце скорочення; переважне право на залишення на роботі не застосовувалося, оскільки були визначені більш кваліфіковані працівники шляхом проведення тестування і відповідно на роботі залишилися більш кваліфіковані працівники; інші посади в області не пропонувались, оскільки за умовами конкурсу позивач могла претендувати тільки на посаду у Житомирській місцевій прокуратурі; також позивач не має статусу одинокої матері та не має на утриманні дитину-інваліда; у період звільнення позивач виходила на роботу та виконувала посадові обов'язки і отримувала заробітну плату, кадрові органи про перебування на лікарняному не повідомляла.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив адміністративний позов задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представники відповідача у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечували з підстав, що викладені у письмових запереченнях на позов та просили у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про причини неявки у судове засідання не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.157).

Суд, заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_4 працювала на різних посадах в органах прокуратури з 1997 року. З 1 січня 2008 року ОСОБА_4 працювала на прокурорських посадах в органах прокуратури, про що свідчить її трудова книжка (а.с. 9-13).

1 жовтня 2015 року ОСОБА_4 попереджена про звільнення з 14 грудня 2015 року, у зв'язку зі скороченням через ліквідацію прокуратури, де вона працювала, у разі неуспішного проходження тестування для заміщення посади у місцевій прокуратурі, що утворювалася (а.с. 51).

Наказом прокурора Житомирської області від 14 грудня 2015 року №515к звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_4 з посади прокурора Прокуратури Житомирського району Житомирської області та з органів прокуратури у зв'язку із реорганізацією і скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", пункт 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України) 14 грудня 2015 року (а.с. 55).

Надаючи оцінку оскаржуваному наказу, суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Відповідно до статті 222 Кодексу законів про працю України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

З наведених норм вбачається, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України, особливості розгляду трудових спорів регулюються спеціальними нормами законодавства України, які є пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон України №1697-VII).

Із прийняттям нового Закону України "Про прокуратуру" була змінена система органів прокуратури України. У статті 7 Закону України №1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. У додатку до Закону України №1697-VII наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15 грудня 2015 року (абзац третій пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України №1697-VII).

Отже, Закон України №1697-VII змінив систему прокуратури України та надав Генеральному прокурору України повноваженнями щодо організації діяльності органів прокуратури України (пункт 2 частини 1 статті 9 Закону України №1697-VII).

Також Закон України №1697-VII надав Генеральному прокурору України повноваження видавати накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України та визначив, що накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (частина 2 статті 9 Закону України №1697-VII).

Окрім зміни системи органів прокуратури України, Закон України №1697-VII визначив умови призначення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах до запровадження переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур.

Так, у підпункті "в" підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України №1697-VII визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

На виконання наведеної норми Генеральним прокурором України був виданий наказ нормативно-правового змісту №98 від 20 липня 2015 року "Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах", який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31 липня 2015 року за №928/27373.

Позивач проходила тестування на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури та була звільнена у зв'язку з неуспішним проходженням тестування у порядку пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України №1697-VII.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного суду України у пункті 19 постанови №9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Також Пленум Верховного суду України зауважив, що судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Як вже було встановлено судом, Закон України №1697-VII змінив систему органів прокуратури України. Відповідно до додатку до Закону України №1697-VII у Житомирській області утворюється Житомирська місцева прокуратура територіальна юрисдикція якої поширюється на м. Житомир та Житомирський район.

Наказом Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року №78ш на виконання вимог статей 7, 12 та пункту 1 розділу XII "Прикінцеві положення" Закону України №1697-VII, відповідно до статей 9, 14 та підпункту 6 пункту 5-1 розділу XIII "Перехідні положення" вказаного Закону та Переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур, визначених у додатку до цього Закону, у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур зі структури та штатного розпису Прокуратури Житомирської області виключено штатний розпис Прокуратури м.Житомира і прокуратури Житомирського району та включено до штатного розпису Прокуратури Житомирської області штатний розпис Житомирської місцевої прокуратури у кількості 56,5 одиниць посад, у тому числі 52 посади прокурорів з яких 4 адміністративні: керівник місцевої прокуратури, його перший заступник та два заступники (а.с.41-43).

Аналізуючи структуру та штатний розпис Житомирської місцевої прокуратури, кількість осіб, які раніше займали посади в прокуратурах, що реорганізовувалися, подали заяви та проходили тестування, суд дійшов висновку, що зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників дійсно мали місце.

Штатний розпис станом на 16 грудня 2015 року передбачав зменшення кількості посад прокурорів порівняно із штатним розписом станом на 1 січня 2015 року (а.с. 98-108).

Позивач була попереджена про наступне звільнення з дотриманням положень частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, тобто не пізніше ніж за два місяці до звільнення.

Суд не приймає доводи представника позивача про те, що ліквідації Прокуратури Житомирського району не було, оскільки вона не є юридичною особою, а структурним підрозділом Прокуратури Житомирської області.

Особливістю суб'єкта владних повноважень - органу державної влади є те, що він створений державою для виконання функцій держави, наділений владними повноваженнями і при цьому може не мати статусу юридичної особи.

Прокуратура Житомирського району - орган державної влади, суб'єкт владних повноважень була створена у відповідності до Закону України від 5 листопада 1991 року №1789-XII "Про прокуратуру" як районна прокуратура.

Закон України від 5 листопада 1991 року №1789-XII "Про прокуратуру" визначав прокуратури районів як окремі органи державної влади в системі органів прокуратури України з відповідним обсягом повноважень.

Отже, Прокуратура Житомирського району входила до системи органів прокуратури області, однак не була структурним підрозділом Прокуратури Житомирської області, а окремим органом державної влади, тому суд виходить із того, що Прокуратура Житомирського району була ліквідована як окремий орган державної влади, а не як структурний підрозділ Прокуратури Житомирської області.

Безпідставними є також посилання представника позивача на рішення Вищого адміністративного суду України у касаційних провадженнях К/800/20490/15 та К/800/40453/13, оскільки у справах, які переглядав суд касаційної інстанції, суди встановили, що новоутворені органи були створені шляхом злиття та поділу, були правонаступниками попередніх органів, а скорочення посади працівника не відбулося. Відповідачами були органи податкової служби та управління юстиції. Тобто судові рішення були ухвалені за різних обставин справи.

Стосовно доводів позивача про те, що відповідач не запропонував їй іншу посаду у прокуратурі Житомирської області чи у прокуратурі будь-якого з районів області суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 1.2 Порядку проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах, затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України від 20 липня 2015 року №98, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 липня 2015 року за №928/27373 (далі - Порядок №98) на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування (а.с.43).

Пунктом 1.4 Порядку №98 визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Тобто позивач згідно з умовами Порядку №98 могла претендувати тільки на посаду в Житомирській місцевій прокуратурі, яка утворилась шляхом реорганізації Прокуратури м.Житомира та Прокуратури Житомирського району та не могла претендувати на посаду в іншій прокуратурі, у тому числі в Прокуратурі Житомирської області.

У попередженні про можливе звільнення ОСОБА_4 була повідомлена про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі. (а.с. 51). Тобто фактично ОСОБА_4 була повідомлена, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру, але лише за умови успішного проходження тестування.

Згідно з пунктом 5.2 Порядку №98 працівник, який на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює. Заява у встановлені строки подається до кадрового підрозділу відповідної регіональної прокуратури (а.с.47).

Представники позивача та відповідача у судовому засіданні не заперечували того факту, що ОСОБА_4 подала заяву для участі в тестуванні та проходила його, про що також свідчать результати тестування. (а.с. 53-54).

Стосовно доводів позивача про те, що відповідач не врахував її переважного права на залишення на роботі, у тому числі через те, що на її утриманні перебуває двоє дітей, один з яких дитина-інвалід, позивач є єдиним працюючим членом сім'ї із самостійним заробітком та має значний стаж роботи на раніше займаній посаді.

Згідно зі статтею 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

З наведених норм вбачається, що при скороченні чисельності чи штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі.

У даному випадку Генеральна прокуратура України скористалася правом на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників, яких визначила за допомогою проведення тестування, що узгоджується з частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України. Тому, у даному випадку, суд не бере до уваги твердження позивача про її переважне право на залишення на роботі.

Щодо проведення самого тестування та його результатів суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Законом України №1697-VII та Порядку №98 визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування.

Відповідно до пункту 9.1 Порядку №98 рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності (а.с.49).

Згідно з пунктом 9.5 Порядку №98 керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі (а.с.49-50).

Після проведення тестування до прокуратури Житомирської області надійшли рейтингові списки кандидатів на зайняття посад у місцевих прокуратурах Житомирської області (а.с.53-54).

Відповідно до рейтингового списку кандидатів на зайняття посад у Житомирській місцевій прокуратурі ОСОБА_4 за результатами проходження тестування посіла 57 рейтингове місце (а.с.54). Позивач результати тестування не оскаржувала.

З урахуванням затвердженої штатної чисельності, відповідно до рейтингового списку було призначено 51 прокурора Житомирської місцевої прокуратури, відповідно усі інші кандидати, які у рейтинговому списку зайняли місце нижче 52-го на посади прокурорів Житомирської місцевої прокуратури призначені не були у зв'язку із відсутністю штатних одиниць.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Зважаючи на викладене, відповідач був позбавлений правових підстав на переведення ОСОБА_4 на іншу посаду з огляду на результати проходження нею тестування.

Стосовно доводів позивача про її звільнення в період тимчасової непрацездатності суд зазначає наступне.

Позивач на підтвердження перебування на лікарняному надала до суду листки непрацездатності за період з 2 листопада 2015 року до 25 грудня 2015 року (а.с. 72-74). Позивач також надала до суду відповідь на запит до Житомирського районного суду, у якому повідомлено про те, що ОСОБА_4 з 3 листопада 2015 року до 14 грудня 2015 року у цивільних та кримінальних справах участі не приймала (а.с. 161).

Відповідач у свою чергу надав до суду довідку про те, що ОСОБА_4 за період з 2 листопада 2015 року до 4 березня 2016 року до відділу документального забезпечення прокуратури області зі зверненнями, інформацією, рапортами, листами та листками непрацездатності не зверталась (а.с. 120).

Представники відповідача повідомили, що ОСОБА_4 за період з 2 листопада 2015 року до 14 грудня 2015 року виходила на роботу, виконувала посадові обов'язки та отримувала заробітну плату. На підтвердження того, що ОСОБА_4 у зазначений період часу працювала відповідач надав до суду табелі обліку використання робочого часу (а.с. 109-114).

У судовому засіданні були допитані як свідки ОСОБА_6 - прокурор Прокуратури Житомирської області, начальник відділу роботи з кадрами, ОСОБА_7 - прокурор Житомирської місцевої прокуратури (працював прокурором Прокуратури Житомирського району (керівник)), ОСОБА_8 - спеціаліст 1 категорії Житомирської місцевої прокуратури (працювала у Прокуратурі Житомирського району, до її посадових обов'язків входило заповнення табелів обліку робочого часу та лікарняних листків), ОСОБА_9 (працювала у Прокуратурі Житомирського району в одному кабінеті з ОСОБА_4).

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 14 грудня 2015 року була у Прокуратурі Житомирської області, ознайомилась із наказом про звільнення, підписала обхідний лист, здала посвідчення; про те, що перебувала на лікарняному не повідомляла. Усі хто повідомив про тимчасову непрацездатність були звільнені після виходу на роботу.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_4 приблизно у листопаді 2015 року отримала ушкодження, зверталась до лікаря, говорила, що можливо візьме лікарняний, однак продовжувала ходити на роботу, про тимчасову непрацездатність не повідомляла, табель обліку робочого часу заповнювався відомостями про відпрацьований час.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що заповнювала табелі обліку робочого часу та лікарняні листки. ОСОБА_4 не попереджувала про те, що була на лікарняному, позивач була на роботі, лікарняні листки не здавала. У період з 2 листопада 2015 року до 21 листопада 2015 року ОСОБА_8 була на сесії, однак приходила на роботу заповнювати табель, оскільки навчається заочно у м. Житомирі. У дні коли вона не могла вийти на роботу заповнювати табель їй допомагала Червотюк.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що з ОСОБА_4 працювала в одному кабінеті з грудня 2012 року. У ОСОБА_4 на утриманні є донька і повнолітній син інвалід, чи користувалася вона пільгами як одинока мати їй не відомо. ОСОБА_4 мала більше днів відпустки, але чому не знає. У період з листопада 2015 року ОСОБА_4 приходила на роботу, обліковувала звернення громадян, щодо лікарняного їй особисто не повідомляла. Також повідомила, що мабуть всі працівники прокуратури писали зави на переведення, їй здається, що ОСОБА_4 теж писала таку заяву як і всі.

Отже, судом з'ясовано, що ОСОБА_4 оформила листки тимчасової непрацездатності, однак про свою тимчасову непрацездатність не повідомляла на лікарняний не виходила, продовжувала працювати.

Дійсно, відповідно до частини 4 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Однак, частиною 4 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Оскільки відбулася повна ліквідація Прокуратури Житомирського району, то відповідно допускається звільнення працівника навіть у період його тимчасової непрацездатності, а тому порушень у даному випадку Прокуратурою Житомирської області допущено не було.

Стосовно посилання позивача на її звільнення з порушенням статті 184 Кодексу законів про працю України, оскільки вона одинока мати і у неї на утриманні перебуває дитина інвалід суд зазначає наступне.

Визначення "одинокої матері" наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року №9 та пункті 5 частини 13 статті 10 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР "Про відпустки".

Так, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Пункт 5 частини 13 статті 10 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР "Про відпустки" визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Позивач на підтвердження того, що вона одинока мати надала до суду свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 17), свідоцтво про народження ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої зазначений ОСОБА_11 (а.с. 15) та пенсійне посвідчення ОСОБА_12, 1989 року народження, який отримує пенсію по 2 групі інвалідності з дитинства (а.с. 14). На підтвердження встановлення інвалідності сину, позивач надала до суду довідку до акта огляду МСЕК, у якій зазначено, що ОСОБА_12 встановлено другу групу інвалідності з 30 січня 2014 року, причиною інвалідності зазначено інвалідність з дитинства (а.с. 71).

Представники відповідача повідомили про те, що ОСОБА_4 не повідомляла кадрові органи прокуратури про наявність у неї статусу одинокої матері, а її син вже не є дитиною інвалідом, оскільки він повнолітній та йому вже встановлено групу інвалідності.

Дійсно, відповідно до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається.

Однак, частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України передбачено, що наведене правило не застосовується у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Оскільки відбулася повна ліквідація Прокуратури Житомирського району, то відповідно допускається звільнення працівника навіть у разі наявності статусу одинокої матері, яка має дитину інваліда, а тому порушень щодо звільнення ОСОБА_4 у даному випадку Прокуратурою Житомирської області допущено не було.

Позовні вимоги щодо виконання прокуратурою обов'язку працевлаштування позивача після звільнення не заявлялись ОСОБА_4

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про правомірність наказу прокурора Житомирської області від 14 грудня 2015 №515к про звільнення ОСОБА_4 з органів прокуратури у зв'язку із реорганізацією і скороченням кількості прокурорів органу прокуратури за пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" та пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Керуючись статтями 71, 86, 94, 128, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін

Повний текст постанови виготовлено: 28 березня 2016 р.