Справа № 21-326а14
Суддя: Маринченко В.Л.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоМаринченка В.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Терлецького О.О., -

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВАРРА ТРЕЙД» (далі - Товариство) до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України (далі - Митниця), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (далі - ГУ ДКСУ), за участю прокуратури м. Одеси, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення надмірно сплачених податків та зборів,

встановила:

У липні 2012 року Товариство звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати протиправними дії Митниці щодо повернення надмірно сплачених до бюджету податків і зборів у розмірі 5 776 506 грн 11 коп. та стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства зазначеної суми.

На обґрунтування позову Товариство посилалося на те, що при митному оформленні товарів, які їм поставлялися на виконання умов контракту від 7 вересня 2009 року № PRVT/2009, воно оформило та подало митному органу вантажно-митні декларації (далі - ВДМ), відповідно до яких задекларовані товари загальною фактурною вартістю 6 924 725 грн 39 коп. Проте Митниця усно відмовила у прийнятті митної декларації з визначенням митної вартості товарів за фактурною вартістю, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України, у зв'язку з чим позивач був позбавлений права на оскарження такої відмови та заповнив і подав ВМД із визначенням митної вартості товару за шостим (резервним) методом, що здійснено з метою прискорення митного оформлення, запобігання застосування штрафних санкцій з боку контрагентів за затримку поставки та значного збільшення митних платежів за тривале знаходження товарів під митним контролем. Зазначило, що таким чином було вимушене оформити декларацію за ціною, запропонованою Митницею, у зв'язку з чим була здійснена передплата мита та податку на додану вартість (далі - ПДВ).

Суди встановили, що між Товариством та компанією «PRIMECAR SALES ING» (далі - Компанія) укладено контракт від 7 вересня 2009 року № PRVT/ 2009, згідно з яким Товариство (продавець) зобов'язується поставляти, а Компанія (покупець) - приймати та оплачувати продукти харчування відповідно до специфікації поставки або інвойсів. На підставі цього контракту Товариство ввезло та надало для митного оформлення товар. Ціна на такий товар за умовами договору визначається в інвойсах на окрему поставку. Загальна вартість поставленого товару за ціною договору склала 6 624 725 грн 39 коп., яка була також зазначена у деклараціях. Товариство самостійно визначило митну вартість за шостим (резервним), методом яка склала 24 976 306 грн 83 коп.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 17 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2013 року та Вищого адміністративного суду України від 11 березня 2014 року, позовні вимоги задовольнив виходячи із того, митна вартість товару, зазначена позивачем у ВДМ позивача за шостим (резервним) методом визначення митної вартості, не відповідає вимогам законодавства щодо процедури визначення митної вартості товару, у зв'язку з чим позивач надмірно сплатив до бюджету мито та ПДВ, а Митниця діяла неправомірно, на порушення визначених Митного кодексу України (далі - МК) прав і обов'язків митних органів щодо контролю за правильністю визначення митної вартості товару та процедури визначення митної вартості товарів, а тому зобов'язав ГУ ДКСУ повернути на користь Товариства надмірно сплачені до бюджету кошти на загальну суму 5 776 506 грн 11 коп., які були зараховані до бюджету.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України Генеральна прокуратура України (далі - ГПУ), посилаючись на неоднакове застосування Вищим адміністративним судом України статей 264, 265, 266 МК 2002 року (чинного на час виникнення спірних відносин), статей 49, 57, 59 МК 2012 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), Порядку взаємодії митних органів з органами Державного казначейства України в процесі повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, затвердженого наказом Державної митної служби України (далі - ДМСУ), Державного казначейства України від 20 липня 2007 року № 611/147 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 року за № 1095/14362; чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок взаємодії), та Порядку повернення платниками коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженого наказом ДМСУ від 20 липня 2007 року № 618 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 року за № 1097/14364;

далі - Порядок повернення).

На обґрунтування заяви додала копії постанов Вищого адміністративного суду України від 17 жовтня 2013 року, 5 березня та 13 травня 2014 року (№№ К/9991/12878/11, К/800/40434/13, К/800/46108/13 відповідно), ухвалу цього суду від 3 грудня 2013 року (№ К/9991/64968/12), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Вищий адміністративний суд України, допускаючи цю справу до провадження, виходив із того, що в доданих до заяви рішеннях суду касаційної інстанції по-іншому, ніж у справі, що розглядається, застосовано положення МК та Порядку повернення.

В ухвалі від 3 грудня 2013 року Вищий адміністративний суд України, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, зазначив, що повернення надмірно сплачених платежів можливе за наявності факту надмірної сплати коштів та звернення платника до відповідного органу.

У постановах від 5 березня та 13 травня 2014 року Вищий адміністративний суд України, скасувавши рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення з бюджету на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АЛПЕКО» та приватного підприємства «Докстен» суми надмірно сплаченого ПДВ, виходив із того, що суди, встановивши протиправність рішень митного органу про визначення митної вартості за тим чи іншим методом, не вправі підміняти митний орган, стягуючи з бюджету надмірно сплачену з такої вартості суму ПДВ, фактично визначаючи при цьому інший метод обчислення митної вартості.

В доданій до заяви постанові Вищого адміністративного суду України від 17 жовтня 2013 року немає різного застосування норм матеріального права судом касаційної інстанції в подібних правовідносинах, оскільки оспорюване рішення ГПУ про визначення митної вартості товару Митницею за шостим (резервним) методом прийнято в межах компетенції та відповідно до чинного законодавства.

У справі, що розглядається, суд касаційної інстанції, погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог, виходив із того, що митна вартість товару, визначена позивачем за шостим (резервним) методом визначення митної вартості, не відповідає процедурі визначення митної вартості, у зв'язку із чим позивач надмірно сплатив мито та ПДВ.

Колегія суддів вважає, що аналіз судового рішення у справі, що розглядається, та наданих для порівняння рішень суду касаційної інстанції дає підстави вважати, що цей суд неоднаково застосував норми матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, колегія суддів виходить із такого.

За змістом статті 260 МК 2002 року митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до положень цього Кодексу, яким також встановлюються методи визначення митної вартості зазначених товарів та умови їх застосування.

Згідно зі статтею 262 МК 2002 року митна вартість товарів і метод її визначення заявляються (декларуються) митному органу декларантом під час переміщення товарів через митний кордон України шляхом подання декларації митної вартості.

Статтею 249 МК 2002 року передбачено, що митні органи самостійно визначають митну вартість на підставі ціни на ідентичні або подібні (аналогічні) товари лише за відсутності підтверджувальних документів, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності відомостей стосовно заявленої вартості.

Згідно з частиною восьмою статті 264 МК 2002 року декларант має право оскаржити рішення митного органу щодо визначення митної вартості оцінюваних товарів до митного органу вищого рівня та/або до суду.

Аналізуючи зазначені норми права, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, який полягає в тому, що декларант має право оскаржити до митного органу вищого рівня та/або до суду рішення митного органу щодо визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України. Якщо ж митний орган самостійно не приймав рішення про визначення митної вартості товарів і погодився з митною вартістю, визначеною декларантом, та методом її визначення, який застосував декларант, немає підстав вважати дії митного органу такими, що вчинені всупереч вимогам МК, а відтак і підстав визнавати сплачені суми митних платежів чи їх частину помилково та/або надміру сплаченими немає.

Якщо ж саме митний орган визначив митну вартість товарів, а в подальшому буде прийнято рішення про застосування митної вартості, заявленої декларантом, сума надміру сплачених податків і зборів повертається декларанту відповідно до частини шостої статті 264 МК 2002 року у місячний термін з дня прийняття рішення у порядку, передбаченому законодавством.

Так, саме Порядок повернення визначає процедуру повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, у тому числі у випадках, зазначених у статті 264 2002 року МК.

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 1, пунктів 2-4 розділу ІІІ зазначеного Порядку для повернення з Державного бюджету України митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, платником податків до загального відділу митного органу, яким здійснювалось оформлення митної декларації, подається заява довільної форми, яка підписується керівником і головним бухгалтером суб'єкта господарської діяльності або фізичною особою.

Заява може бути подана не пізніше 1095-го дня, наступного за днем зарахування коштів до Державного бюджету України.

Заява, зареєстрована в загальному відділі, після розгляду керівником (заступником керівника) митного органу разом з пакетом документів передається до відділу митних платежів митного органу (далі - Відділ) для перевірки обґрунтованості повернення заявлених сум.

Відділ перевіряє факт перерахування митних та інших платежів з відповідного рахунку до Державного бюджету України та наявність переплати.

Для підготовки висновку про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи (далі - Висновок про повернення), форма якого наведена в додатку 1 до Порядку взаємодії чинного на час виникнення спірних відносин; керівництвом Відділу за потреби ініціюється проведення перевірки в митному органі щодо правильності митного оформлення із залученням відповідних підрозділів митного органу. Порядок і форма складання документа, у якому відображатимуться результати перевірки, визначаються наказом ДМСУ.

Разом з тим взаємовідносини митних органів та органів Державного казначейства України в процесі повернення помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, регламентувалися Порядком взаємодії.

Відповідно до пункту 2 Порядку взаємодії повернення помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів здійснюється на підставі висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації. Зазначений висновок оформляється відповідно до заяви платника, яка подається до митного органу, що здійснював оформлення митної декларації.

Згідно з пунктом 7 Порядку взаємодії на підставі отриманого Висновку про повернення відповідний орган Державного казначейства України готує платіжні документи на перерахування коштів з рахунку з обліку доходів державного бюджету на рахунок, зазначений у Висновку про повернення, та протягом п'яти робочих днів від дати отримання Висновку про повернення здійснює повернення коштів з бюджету.

З урахуванням зазначеного колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що законодавством відповідно до частини шостої статті 264 МК 2002 року визначено механізм повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу чи помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, а тому на підставі аналізу наведених вище норм права дійшла такого правового висновку.

У разі якщо після сплати декларантом податків і зборів (обов'язкових платежів) згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, буде прийнято рішення про застосування митної вартості, заявленої декларантом, сума надміру сплачених податків і зборів (обов'язкових платежів) повертається декларанту у порядку, передбаченому Порядком повернення та Порядком взаємодії, на підставі його заяви та у місячний термін з дня прийняття висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації, про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 9 грудня 2014 року (справа № 21-205а14).

За наведених обставин ухвала Вищого адміністративного суду України від 11 березня 2014 року не узгоджується з вимогами чинного законодавства та підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції, оскільки відповідно до частини другої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення із заявами про перегляд судових рішень) Верховний Суд України не наділений повноваженнями щодо скасування чи зміни рішень судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Керуючись підпунктом 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» та статтями 241 - 243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

Заяву першого заступника Генерального прокурора України задовольнити частково.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 11 березня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.Л. Маринченко

Судді: О.Ф. Волков М.І. Гриців

О.А. Коротких О.В. Кривенда

П.В. Панталієнко О.Б. Прокопенко

О.О. Терлецький