Справа № 802/3946/15-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 березня 2016 р. Справа № 802/3946/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс"

про: скасування державної реєстрації

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 до Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (далі - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі - відповідач 2, ОСОБА_2.), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - третя особа, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що державна реєстрація обтяження №6319020 від 29.11.12 р., а саме договору №6970 від 28.11.12 р. про відступлення права вимоги за іпотечним договором №0101/1207/71-093-Z-01 від 24.12.2007р. на заставне майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, на правах приватної власності, здійснена всупереч вимогам чинного законодавства.

На думку позивача, таке рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, котрим було примусово відчужено без згоди власника, та перереєстровано право власності на іпотечне нерухоме майно, на нового власника є протиправним та підлягає скасуванню.

За наведених обставин, вважаючи своє право щодо іпотечного майна порушеним, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами. Заявлений адміністративний позов повністю підтримує.

Від відповідача 1 жодних письмових заперечень щодо адміністративного позову не надходили.

Від відповідача 2 надійшла заява про розгляд справи без її участі. Проти позовних вимог заперечує у повному обсязі.

Третя особа проти позову заперечувала, позовні вимоги вважає незаконними і такими, що висуваються на підставі неправильного застосування норм діючого законодавства.

Згідно з ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене, суд вважає можливим розглянути дану справу у письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши інші докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних мотивів.

24 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «СведБанк», що виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язанням АКБ «ТАС-Комерцбанк», був укладений кредитний договір № 0101/1207/71 - 093, відповідно до якого банк надав позивачу грошові кошти, у вигляді кредиту, в розмірі 52 200, 00 доларів США на строк з 24 грудня 2007 року по 23 грудня 2037 року (а. с. 7-14).

В забезпечення виконання зобов'язань, за кредитним договором, між ВАТ «СведБанк» та ОСОБА_1, 24 грудня 2007 року був укладений іпотечний договір № 0101/1207/71 -093-Z-01 на заставне майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, що належить позивачу на правах приватної власності (а. с. 15-18).

Рішенням Оратівського районного суду по справі № 2-414/11 від 14.03.12р. було задоволено вимогу «СведБанк» про дострокове стягнення повної суми заборгованості по кредиту (а.с. 25-28).

28 березня 2012р., відповідно до супроводжувального листа №1697/12 від 27.03.12р., на адресу ПАТ «СведБанк» було надіслано виконавчі листи про стягнення заборгованості по кредиту. 05 квітня 20112р. дані листи адресатом були отримані банківською установою (а. с. 29).

28.11.12р. ПАТ «СведБанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права вимоги, за зобов'язаннями ОСОБА_1 по кредитному договору № 0101/1207/71-093 від 24.12.2007р., відповідно до договору факторингу № 15 (а. с. 30 -55).

Судом встановлено, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» зверталася до Оратівського районного суду з заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, і ухвалою Оратівського районного суду від 23.04.13р. по справі № 141/258/13-ц вищезазначену заяву було задоволено (а.с. 56 - 57).

Згодом, ухвалою Оратівського районного суду від 26.06.14р. по справі № 141/536/14-ц було задоволено заяву ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред'явлення їх до виконання (а. с. 58).

Суд встановив, що позивачем було оскаржено ухвалу Оратівського районного суду від 23.04.13р. по справі № 141/258/13-ц. В послідуючому оскаржену ухвалу Оратівського районного суду від 23.04.13р. по справі № 141/258/13-ц було скасовано ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26.01.15р.

На підставі ухвали Вінницького апеляційного суду від 26.01.15р. постановою Вишенського ВДВС Вінницького МУЮ від 16.03.15р. було скасовано виконавче провадження з примусового виконання рішення Оратівського районного суду по справі № 2-414/11 від 14.03.12р. про дострокове стягнення повної суми заборгованості по кредитному зобов'язанню.

Згодом, позивач, на підставі того, що суд відмовив в задоволенні заяви ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред'явлення їх до виконання, вирішила звернутись до суду з позовом про припинення дії договору іпотеки і у липні 2015 року звернулась до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Вінницького міського управлінні юстиції у Вінницькій області.

Однак, 17 липня 2015р. отримавши витяги з Державного реєстру стало відомо, що 28.11.12 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Заєць І.О., було посвідчено договір № 6970 про відступлення права вимоги за іпотечним договорам, а 29 листопада2012 року була проведена державна реєстрація даного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2

Отже, про факт відступлення права вимоги, за іпотечним договором, його нотаріальне посвідчення, а також державну реєстрацію позивач дізналась лише 17.07.15р.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-IV (надалі - Закон України №1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка є обов'язковою.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України №1952-IV, державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом

Абзацом 2 частини 1 статті 9 Закону України №1952-IV визначено, що у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Зокрема, абзацами 2-3 частини 5 статті 3 Закону України №1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Абзацом 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 (надалі Порядок), встановлено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України №1952-IV.

В силу вимог абз.2 п.9 ч.2 ст. 9 Закону України №1952-IV нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновків, що чинне законодавство наділяє нотаріуса окремими повноваженнями державного реєстратора щодо прав на нерухоме майно, які виникають лише у результаті вчинення нотаріальних дій з таким майном, а також повинні реалізовуватися одночасно з їх вчиненням та за наслідками перевірки правильності оформлення документів в офіційному порядку, що дозволяє забезпечити належний рівень захисту гарантованих Конституцією України речових прав осіб на нерухоме майно.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України №1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1)прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2)встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3)прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4)внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

5)видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6)надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України №1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам

Пунктом 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 (надалі Порядок) передбачено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України №1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою

Підпунктом 1 пунктом 37 Порядку встановлено, що документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чий його дублікат.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 року №898-IV (надалі - Закон України №898-IV), у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України №898-IV, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 1 статті 37 Закону України №898-IV передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, в межах процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право звернутися до органу державної реєстрації з метою державної реєстрації за собою права власності на об'єкт нерухомого майна і документом, що буде підтверджувати відповідний перехід права власності, слугуватиме або окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем, або застереження в іпотечному договорі.

Судом досліджено, що ч.10 Договору іпотеки Іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1. у випадку не виконання Боржником зобов'язання за Кредитним договором (а. с. 7-14).

Підставою для проведення державної реєстрації права власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на об'єкт нерухомого майна квартиру загальною площею 47,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 та прийняття оспорюваного рішення №6319020 від 28.11.12 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором №0101/1207/71-093-Z-01 від 24.12.2007р. на заставне майно.

При цьому, суд зауважує, що жодна нотаріальна дія з приводу набуття права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації відповідачем, як спеціальним суб'єктом державної реєстрації, не вчинялась.

Згідно з ст. 4 Закону України №1952-IV, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:

1)право власності на нерухоме майно;

2)право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;

3)інші речові права відповідно до закону;

4)податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Враховуючи положення частини 1 статті 37 Закону України №898-IV, звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається саме шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на останній. Разом з тим, з огляду на норми закріплені частиною 9 статті 15 Закону України №1952-IV та абзацом 7 пункту 2 Порядку, нотаріус як спеціальний суб'єкт, проводить державну реєстрацію прав на нерухоме майно, набутих виключно у результаті вчинення нотаріальної дії з таким майном.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи, що оскаржуване рішення про реєстрацію права власності прийнято не за місцем розташування нерухомого майна та не проведено належної оцінки предмету іпотеки, що є порушенням статей 3, 37 Закону України №1952-IV, суд вважає, що доводи позивача про протиправність оскаржуваного рішення знаходять підтвердження належними і допустимими доказами та підлягають задоволенню повністю, а рішення державної реєстрації обтяження №6319020 від 29.11.12 р., а саме договору №6970 від 28.11.12 про відступлення права вимоги за іпотечним договором №0101/1207/71-093-Z-01 від 24.12.2007р. на заставне майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_3 підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Скасувати державну реєстрацію обтяження №6319020 від 29.11.12 р., а саме договору №6970 від 28.11.12 про відступлення права вимоги за іпотечним договором №0101/1207/71-093-Z-01 від 24.12.2007р. на заставне майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_3, на правах приватної власності.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 487 грн.20 коп. (судовий збір, що був сплачений згідно квитанції №0.0.466083440.1 від 23.11.2015р.) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чернюк Алла Юріївна