Справа № 278/496/16-а
Суддя: Грубіян Є. О.
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 278/496/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О., секретаря Максименко М.С., розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Житомирському районі Житомирської області про зобов'язання вчинити дії, --

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, яким просила зобов'язати управління Пенсійного Фонду України у Житомирському районі Житомирської області нарахування та виплату пенсії, як інваліду третьої групи, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 1 червня 2015 року та в подальшому.

В обґрунтування позову заявник вказує, що вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Житомирському районі Житомирської області як отримувач пенсії по інвалідності третьої групи, яку встановлено довічно. 3 1 вересня 2011 року по даний час перебуває на посаді заступника директора - начальника бюджетного відділу департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради. З 1 квітня 2015 року їй припинено виплату такої пенсії у зв'язку з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII. Позивач вважає, що їй незаконно припинено виплату пенсії, оскільки положення вказаного Закону містять застереження, що у випадку не прийняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до, зокрема Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" і як зазначає, такий окремий закон прийнято не було, а тому виплати пенсії мали бути поновлені з 1 червня 2015 року. Іншою підставою для задоволення позову ОСОБА_1 зазначає те, що у відповідності до Першого протоколу Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", Конституції України, звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат, не допускається.

Враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, у відповідності до ч. 4 ст. 183-2 КАС України, справа підлягає розгляду в порядку скороченого провадження. Дослідив матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. Позивач є інвалідом третьої групи захворювання, пов'язаного з наслідками аварії на ЧАЕС, у зв'язку з чим останній призначено пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (а.с.5-6).

Згідно розпорядження Житомирського міського голови від 1 вересня 2011 року, позивача, поміж іншого та серед інших, призначено на посаду заступника директора департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради, начальника бюджетного відділу (а.с.8). Інших і долучених до справи доказів, в обґрунтування позову, заява не містить. Спрямованими до суду запереченнями представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю з огляду на наступне. Позивач з 24 листопада 2010 року перебувала на обліку та отримувала пенсію по інвалідності відповідно до ст. 30 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". З 1 квітня 2015 року останній було припинено виплату такої пенсії згідно вимог ст. 47 названого Закону - як працюючому державному службовцю. Зазначає, що положення вищевказаної норми Закону, на даний час, є діючими і неконституційними не визнавалась. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на слідуюче.

Судом встановлено, що позивач є особою, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету, а відтак підпадає під дію Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

У відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскаржень дій чи бездіяльності, рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" (зі змінами, внесеними Законом України № 213-VIII від 02.03.2015 року) тимчасово, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних у даній справі правовідносин, в період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються. Змінами до ст. 21 названого Закону, внесеними Законом № 911-VIII від 24 грудня 2015 року і діючими на даний час, вищевказаний період не виплати пенсії категорії осіб, до якої відноситься і позивач, пролонгованого з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року. Позивач, отримуючи пенсію по інвалідності відповідно до ст. 30 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та одночасно працюючи на посаді, яка надає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", відноситься до числа тих осіб, кому тимчасово припинено виплату пенсії відповідно до Закону України № 213-VIII від 2 березня 2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення". Отже, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, діяв в межах і відповідно до вимог чинного законодавства. За таких обставин, підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання відповідача поновити виплату їй призначеної пенсії немає.

Норми законодавства щодо питань припинення виплати пенсії позивачу, як працюючому пенсіонеру, на час розгляду даної адміністративної справи, є чинними і не визнані неконституційними, а тому підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами, враховуючи і те, що вони прийняті пізніше, ніж законодавство, за яким призначалась пенсія позивачеві. Щодо твердження позивача про неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на соціальний захист, суд зазначає таке. Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадянина та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено і у рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 21 жовтня 2004 року (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 21 ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування", ст. 47 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст. 2, ст. ст. 8-9, ст. ст. 158-163, ст. 183-2 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Постанова суду вступає в законну силу після спливу строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський районний суд Житомирської області. Якщо постанову було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.О. Грубіян