Справа № 2а-1987/12/2670
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" лютого 2016 р. м. Київ К/9991/59739/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Ємельянової В.І.,

Заїки М.М.,

секретар судового засідання Іванова Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за касаційними скаргами Київської регіональної митниці та Державної митної служби України на по-станову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Державної митної служби України, Київської регіональної митниці про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2008 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що у серпні 2008 року був звільнений з посади начальника служби внутрішньої безпеки Київської регіональної митниці у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці.

Посилаючись на те, що при ліквідації служби внутрішньої безпеки та створенні відділу власної безпеки скорочення штату працівників та зміна спеціалізації та кваліфікації не відбулась, а тому були відсутні підстави для його звільнення. Також запропонована посада не відповідала кваліфікації та специфіці його роботи.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги просив визнати незаконним наказ голови Державної митної служби України від 28 липня 2008 року № 1351-к; зобов'язати Державну митну службу України видати наказ про поновлення на посаді начальника служби внутрішньої безпеки Київської регіональної митниці; стягнути з Державної митної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останньою постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 березня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову окружний суд виходив з відсутності порушень встановлених законодавчих норм при прийнятті оскаржуваного наказу про звільнення.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про визнання протиправним та скасування наказу голови Державної митної служби України від 28 липня 2008 року № 1351-к; поновлено на посаді начальника служби власної безпеки Київської регіональної митниці з 01 серпня 2008 року; зобов'язано голову Державної митної служби України видати наказ про поновлення на посаді начальника служби внутрішньої безпеки Київської регіональної митниці з 01 серпня 2008 року; зобов'язано Державну митну служби України нарахувати та виплатити середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2008 року по день поновлення на роботі.

Частково задовольняючи позовні вимоги апеляційний суд виходив з того, що у Київській митниці відбулися зміни в організації роботи структурного підрозділу, а тому його працівники повинні були попереджатися не про ліквідацію структурного підрозділу, а про зміну істотних умов праці; відсутні докази про те, що при перетворенні служби внутрішньої безпеки на відділ власної безпеки змінені функції та службові обов'язки позивача.

У касаційних скаргах, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, відповідачі просили скасувати судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом голови Державної митної служби України від 31 січня 2008 року № 68 Департамент внутрішньої безпеки Державної митної служби України перетворено у Департамент власної безпеки Державної митної служби України.

Пунктом 2 наказу голови Державної митної служби України від 22 лютого 2008 року №166 передбачено перетворення підрозділів внутрішньої безпеки митних органів, спеціалізованих митних установ й організацій у підрозділи власної безпеки.

Наказом голови Державної митної служби України від 02 квітня 2008 року № 307 з метою вдосконалення правових і організаційних засад діяльності підрозділу власної безпеки Київської регіональної митниці, з урахуванням вимог наказу від 22 лютого 2008 року №166 ліквідовано службу власної безпеки Київської регіональної митниці та створено у Київській регіональній митниці відділ власної безпеки.

31 травня 2008 року позивача було попереджено про наступне вивільнення у зв'язку з ліквідацією підрозділу та йому запропонована посада головного інспектора сектору провадження у справах про ПМП відділу дізнання та провадження у справах про ПМП СМВ та ОБПМЗ. Від запропонованої посади позивач відмовився.

Наказом голови Державної митної служби України від 28 липня 2008 року № 1351-к позивача звільнено з посади начальника служби внутрішньої безпеки Київської регіональної митниці відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці).

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі в межах доводів касаційних скарг колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, наказом голови Державної митної служби України від 02 квітня 2008 року № 307 ліквідовано службу власної безпеки Київської регіональної митниці та створено у Київській регіональній митниці відділ власної безпеки.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування не наведено, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Згідно з частинами другою та третьою статті 36 Кодексу законів про працю України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України при розгляді справи про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення у зв'язку з ліквідацією митного органу, прийшла до висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення на посаді, з якої було незаконно звільнено.

Згідно зі статтею 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України є обов'язковими для застосування, а тому висновок апеляційного суду про неправомірність звільнення позивача з посади у зв'язку з ліквідацією служби власної безпеки Київської регіональної митниці є правомірним.

Обґрунтуванням доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій служби власної безпеки Київської регіональної митниці була мета вдосконалення правових і організаційних засад діяльності підрозділу власної безпеки регіональної митниці.

Апеляційним судом правомірно встановлено, що фактично відбулося перейменування одного структурного підрозділу в інший, оскільки основні завдання, права та функції Департаменту та підрозділів внутрішньої безпеки є тотожними та фактично перейшли до Департаменту та підрозділів власної безпеки. Скорочення чисельності або штату працівників не відбулося: загальна чисельність підрозділу до ліквідації і після складала 10 штатних одиниць.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Поновлюючи на роботі позивача апеляційний суд помилково зазначив, що він підлягає поновленню на посаді начальника служби власної безпеки Київської регіональної митниці, оскільки звільнений він був з посади начальника служби внутрішньої безпеки Київської регіональної митниці. Проте, така помилка містить ознаки описки, виправлення якої передбачено статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Висновок апеляційного суду про поновлення позивача на роботі та зобов'язання видати відповідний наказ є законним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

З огляду на зміст наведених норм матеріального права колегія суддів приходить до висновку про те, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку.

Наведений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13).

Також апеляційний суд помилково зобов'язав нарахувати та виплатити середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу Державну митну службу України, а не Київську регіональну митницю, де позивач проходив службу.

Касаційний суд не має повноважень встановлювати обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, зокрема, встановити розмір середнього заробітку та тривалість вимушеного прогулу, тому рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає скасуванню, а справа в цій частині направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 160, 221, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Київської регіональної митниці та Державної митної служби України задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2012 року в частині, що стосується стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті судове рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: