Справа № 818/2436/14
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" березня 2016 р. м. Київ К/800/62821/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області
на постанову та ухвалуСумського окружного адміністративного суду від 02.10.2014 Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2014
у справі № 818/2436/14
за позовомПублічного акціонерного товариства «Сумський авторемонтний завод»
доДержавної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Сумський авторемонтний завод» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 11.07.2014.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2014, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2014, позов задоволено.

Не погоджуючись з названими судовими рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що рішення судів попередніх інстанції були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до п.2 ч.1 ст.222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- між позивачем та Сумською міською радою укладено договір № 253 від 05.11.1998 на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди), яка знаходиться за адресою: м.Суми, пр.Курський, 26, площею 6,2312 га, строком на 25 років;

- відповідачем проведено камеральну перевірку податкової декларації з плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік, за результатами якої складено акт №2300/2205/05422065/117 від 19.06.2014;

- названим актом перевірки встановлено, що позивачем занижено суму податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності, заявленого в податковій декларації з плати за землю (орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік, на суму 19 966,60 грн.;

- на підставі названого акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 11.07.2014, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності на суму 29 949 грн. (з яких: за основним платежем на 19 966,60 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 9 983,30 грн.).

Позиція відповідача полягає в тому, що позивач, визначивши суму плати за землю за 2014 рік у розмірі 1 відсоток від грошової оцінки землі, занизив податкові зобов'язання з плати за землю, оскільки з 01.01.2011 плата за землю визначається в сумі не меншій, ніж 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що зміна розміру земельного податку є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договору оренди землі його учасниками і не тягне автоматичну зміну умов договору щодо розміру орендної палати та, відтак, відповідне збільшення відповідачем суми грошових зобов'язань позивача з орендної плати за спірним податковим повідомленням-рішенням є безпідставним.

Суд касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вважає їх такими, що зроблені з помилковим застосуванням норм матеріального права та без всебічного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, суди попередніх інстанцій дійшли вказаних висновків, застосовуючи до спірних правовідносин положення Закону України «Про плату за землю», Закону України «Про оренду землі». Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що висновки судів у цій справі про задоволення позову узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 11.06.2013 по справі №21-166а13, у постанові від 11.06.2013 по справі №21-443а12.

Так, зазначені рішення Верховного Суду України місять правову позицію стосовно правовідносин щодо застосування положень Закону України «Про плату за землю», Закону України «Про оренду землі» при визначенні граничного розміру орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності.

Проте, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що в даному випадку спірні правовідносини сторін виникли в період дії Податкового кодексу України.

За змістом пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно п.269.1 ст.269 названого Кодексу платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 названого Кодексу встановлено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до пунктів 288.1, 288.2, 288.3 ст.288 названого Кодексу підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Згідно п.288.5 ст.288 названого Кодексу розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу для інших категорій земель, ніж землі сільськогосподарського призначення, не може бути меншою трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

Таким чином, диспозиція вказаної норми чітко розрізняє розмір орендної плати, яка визначається договором, та річну суму платежу, яка не може бути меншою від затвердженого законодавцем розміру.

Тобто, з набранням чинності Податковим кодексом України законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

А тому, незалежно від установленого договором розміру орендної плати, річна сума платежу не може бути меншою від розміру, встановленого чинним законодавством, що регулює дані правовідносини.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших законодавчих актів у разі їх суперечності, який закріплений у п.5.2 ст.5 названого Кодексу, до моменту внесення до такого договору оренди відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 п.288.5 ст.288 названого Кодексу.

Така правова позиція узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2014 року у справі № 21-274а14.

Проте, при розгляді даної справи суди попередніх інстанцій на підставі належних доказів не дослідили відповідних обставин та не встановили, чи відповідає річна сума платежу з орендної плати за 2014 рік, яка нарахована позивачу контролюючим органом згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, розміру річної суми платежу, визначеному з врахуванням вимог пп.288.5.1 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не вбачає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій винесені з дотриманням принципів законності та обґрунтованості у відповідності до приписів ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на неповноту встановлення судами попередніх інстанцій усіх обставин справи, що входять до предмету доказування, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги вищевикладене, встановити повно і правильно фактичні обставини відповідно до заявлених позовних вимог та предмету доказування у справі та, в залежності від встановленого й у відповідності до норм матеріального та процесуального права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області задовольнити частково.

2. Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2014 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2014 у даній справі скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль
О.А. Моторний