Справа № 826/20664/15
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року м. Київ № 826/20664/15

за позовом Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення заборгованості

Суддя Вовк П.В.

В порядку письмового провадження

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, позивач) з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі також - ФОП ОСОБА_1, відповідач), в якому позивач просив стягнути з відповідача кошти в розмірі 51 347, 48 грн.

Ухвалою суду від 19 жовтня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою від 19 лютого 2016 року, у зв'язку з відрахуванням зі штату суду судді, в провадженні якого перебувала справа № 826/20664/15, вона була прийнята до провадження судді Вовка П.В. та призначена до розгляду у судовому засіданні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у відповідача перед бюджетом виникла заборгованість зі сплати земельного податку у розмірі 51 347, 48 грн. внаслідок несплати в установлений законодавством строк узгоджених грошових зобов'язань.

В наданих до суду запереченнях відповідач зазначив про необґрунтованість заявлених позовних вимог з огляду на те, що ним, як фізичною особою-підприємцем, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, земельна ділянка використовується для здійснення господарської діяльності, що виключає його обов'язок сплачувати з неї земельний податок.

Крім того, відповідач вказує на те, що ним до податкового органу було подано уточнюючу декларацію з плати за землю, якою ФОП ОСОБА_1 зменшив раніше вказану ним суму податкових зобов'язань зі сплати земельного податку до нуля.

02 березня 2016 року на адресу суду надійшли письмові клопотання позивача та відповідача про здійснення розгляду даної адміністративної справи за їх відсутності, в яких вони, зокрема, зазначали, що не заперечують проти подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог ч. 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З огляду на зазначене, беручи до уваги заявлені позивачем та відповідачем клопотання про здійснення розгляду справи без їх участі, суд, дослідивши матеріали справи, перейшов до розгляду справи в подальшому у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та платником єдиного податку. Основним видом його господарської діяльності є надання в оренду власного нерухомого майна.

27 січня 2014 року відповідачем самостійно було подано до податкового органу податкову декларацію з плати за землю за 2014 рік, в якій ним було визначено річну суму земельного податку, яка підлягає сплаті до бюджету, в розмірі 67 710, 91 грн. (5 642, 58 грн. щомісяця).

Позивачем була прийнята та направлена відповідачу податкова вимога форми «Ф» від 31 березня 2015 року № 696-23, якою сума податкового боргу відповідача зі сплати податку на землю була визначена на рівні 51 400, 30 грн.

Несплата відповідачем у встановлений законом строк узгоджених сум податкових зобов'язань по земельному податку обумовила звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 КАС України наявні докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з викладеними у позовній заяві доводами, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 67 Конституції України (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти наведені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України), платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (пп. 14.1.156 п. 14.1 статті 14 ПК України).

Власники земельних ділянок - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які відповідно до закону набули права власності на землю в Україні, а також територіальні громади та держава щодо земель комунальної та державної власності відповідно (пп. 14.1.34 п. 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно пп. 14.1.72 п. 14.1 статті 14 ПК України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Відповідно до п. 54.1 статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 57.3 статті 57 ПК України встановлено, що у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Пунктом 286.2 статті 286 ПК України встановлено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Суд звертає увагу, що саме в наведеному порядку відповідачем 27 січня 2014 року було подано до податкового органу податкову декларацію з плати за землю за 2014 рік.

Відповідно, необґрунтованим є посилання відповідача на приписи п. 286.1 статті 286 ПК України, якими визначений порядок обчислення плати за землю для фізичних осіб.

Згідно з п. 287.6 статті 287 ПК України (в редакції, чинній в 2014 році), при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно з наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 березня 2016 року вбачається, що позивач є власником нерухомого майна (будівля гаражу), розміщеного на земельній ділянці, розташованій з адресою: м. Київ, пров. Приладний, 10, яка і є об'єктом оподаткування згідно поданої відповідачем до податкового органу податкової декларації з плати за землю за 2014 рік.

Таким чином, враховуючи приписи п. 287.6 статті 287 ПК України, у відповідача виник обов'язок зі спати земельного податку з наведеної земельної ділянки саме з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а не з дати державної реєстрації права власності на відповідну земельну ділянку, як про це зазначає ФОП ОСОБА_1

При цьому, хибним є посилання відповідача на приписи п. 287.6 статті 287 ПК України в редакції, що діє з 01 січня 2015 року і пов'язує обов'язок зі сплати земельного податку з датою державної реєстрації права власності на відповідну земельну ділянку, оскільки вона для врегулювання спірних правовідносин застосована бути не може, з огляду на набрання нею законної сили після 2014 року, тобто року, за який відповідачем було подано декларацію з плати за землю.

Податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (п. 287.3 статті 287 ПК України).

У разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (п. 59.1 статті 59 ПК України).

Відповідно до пункту 59.3 статті 59 ПК України, податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Згідно з п. 59.5 статті 59 ПК України, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання (пп. 14.1.175 п. 14.1 статті 14 ПК України).

Відтак, враховуючи, що сума податкового зобов'язання, вказана відповідачем в поданій 27 січня 2014 року до податкового органу податковій декларації з плати за землю за 2014 рік, своєчасно сплачена ним не була, вона набула статусу його податкового боргу.

Щодо доводів відповідача про те, що він, як фізична особа-підприємець перебуває на спрощеній системі оподаткування, а земельна ділянка використовується для здійснення господарської діяльності, що виключає його обов'язок сплачувати з неї земельний податок, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 4 п. 297.1 статті 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Разом з тим, як було визначено в обов'язковій для врахування постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року (справа № 21-2352а15), у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 ПК, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Відповідно до приписів ч. 1 статті 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Беручи до уваги наведену правову позицію Верховного Суду України, суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що він звільняється від сплати земельного податку з огляду на використання ним земельної ділянки для здійснення власної господарської діяльності.

Разом з тим, при вирішенні даної адміністративної справи суд враховує той факт, що 02 березня 2016 року відповідачем до податкового органу була подана уточнююча податкова декларація з плати за землю за 2014 рік, якою ФОП ОСОБА_1 було повністю зменшено суму грошового зобов'язання зі сплати вказаного податку, визначеного поданою 27 січня 2014 року податковою декларацією з плати за землю за 2014 рік. Вказана обставина позивачем не заперечується.

Відповідно до п. 50.1 статті 50 ПК України, у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Так, згідно з п. 102.1 статті 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов'язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Як вже було зазначено вище, відповідно до п. 54.1 статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Отже, беручи до уваги подання відповідачем зазначеної уточнюючої декларації, суд приходить до висновку про відсутність у ФОП ОСОБА_1 обов'язку сплати сум грошових зобов'язань, визначених в податковій декларації з плати за землю за 2014 рік, поданій 27 січня 2014 року, оскільки узгодженою в даному випадку є сума грошових зобов'язань, визначена саме уточнюючою декларацією.

А оскільки уточнюючою декларацією сума грошових зобов'язань ФОП ОСОБА_1 зі сплати земельного податку за 2014 рік була зменшена до нуля, відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, оскільки за відповідачем не рахується податковий борг зі сплати податку на землю.

Крім того, суд звертає увагу на те, що оскільки до наведеного вище положення п.14.1.175 п. 14.1 статті 14 ПК України, частиною податкового боргу, який може бути стягнутий податковим органом, є пеня, нарахована на суму узгодженого податкового зобов'язання, та беручи до уваги, що у зв'язку з поданням відповідачем уточненої податкової декларації сума його узгоджених зобов'язань з сплати податку за землю за 2014 рік дорівнює нулю, що не заперечується позивачем, відсутні підстави для задоволення поданого ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві в частині стягнення з відповідача сум пені, нарахованої за несплату грошового зобов'язання ФОП ОСОБА_1, визначеного у поданій 27 січня 2014 року податковій декларації з плати за землю за 2014 рік.

Необхідно зазначити, що у разі якщо податковий орган вбачає порушення з боку відповідача вимог податкового законодавства при поданні ним уточнюючої декларації зі сплати земельного податку за 2014 рік, він має право, з метою встановлення відповідних обставин, провести податкову перевірку ФОП ОСОБА_1 в порядку, передбаченому Главою 8 ПК України.

Згідно зі статтею 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-12, 71, 94, 122, 158-163 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя П.В. Вовк