Справа № 826/26332/15
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2016-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

31 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Грищенко В.Е., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві - Мартинова Кирила Віталійовича на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Київметробуд» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення. Свої вимоги мотивує тим, що вважає спірне податкове повідомлення-рішення таким, що прийнято відповідачем без достатніх правових підстав та на підставі необґрунтованих висновків.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2016 року задоволено вказаний позов. Визнано протиправним та скасовано податкове-повідомлення рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 09.10.2015 року № .

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві - Мартинов Кирило Віталійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

Відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси» за березень 2014 року.

За результатами даної перевірки податковим органом складено акт від 25.09.2015 року № 455/26-59-22-09/1387432, за змістом якого перевіркою встановлено порушення Публічним акціонерним товариством «Київметробуд» пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.6, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість на загальну суму 131753,00 грн.

На підставі висновків зазначеного акту Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 09.10.2015 року № , яким позивачеві визначено грошове зобов'язання із податку на додану вартість у сумі 197630,00 грн., у тому числі: 131753,00 грн. - основний платіж, 65877,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Висновки відповідача щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства обгрунтовано відсутністю факту реальності господарських операцій між Публічним акціонерним товариством «Київметробуд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси» за договором субпідряду від 23.11.2011 року № 65/002.

Між Публічним акціонерним товариством «Київметробуд» (генпідрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси» (субпідрядник) укладено договір субпідряду від 23.11.2011 року № 65/002, відповідно до якого генпідрядник доручає та оплачує, а субпідрядник відповідно до проектної документації та умов договору виконує наступні роботи при будівництві дільниці Куренівсько-Червоноармійської лінії Київського метрополітену від станції «Виставковий центр» до Одеської площі: на монтаж енергозабезпечення пристроїв АТРП, пристроїв зв'язку та пристроїв гучномовного оповіщення (у т.ч. система оповіщення про пожежу) ст. «Теремки».

Об'єкт будівництва: дільниця Куренівсько-Червоноармійської лінії Київського метрополітену від станції «Виставковий центр» до Одеської площі.

На підтвердження виконання договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору субпідряду від 23.11.2011 року № 65/002, договірних цін, графіку виконання робіт, актів приймання виконаних робіт, форми КБ-2, розрахунків загальновиробничих витрат, відомостей ресурсів, податкових накладних, локальних кошторисів.

Також, на підтвердження можливості виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси» послуг по договору субпідряду від 23.11.2011 року № 65/002 позивачем надано копію ліцензії Державної архітектурно-будівельної інспекції видану Товариству з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси» на право зайняття господарською діяльністю, пов'язаною із створенням об'єктів архітектури.

На підтвердження якості використаних матеріалів надано копії сертифікатів відповідності продукції.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що авторський нагляд за виконанням робіт здійснювався генеральним проектувальником державним підприємством «Проектний інститут Укрметротунельпроект», що підтверджується відповідними локальними кошторисами.

У свою чергу, Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві на спростування реальності господарських операцій, здійснених між Публічним акціонерним товариством «Київметробуд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси», вказано на податкову інформацію Державної податкової інспекції у Дарницькому районі міста Києва від 02.12.2014 року №2847/7/26-51-22-03 «Щодо неможливості проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси» по взаємовідносинам з контрагентами за період з 01.03.2014 року по 31.03.2014 року».

Колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судом першої інстанції посилання відповідача на матеріали податкової інформації про неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси», як на доказ відсутності реального характеру здійснених правочинів між позивачем та вказаним контрагентом, оскільки з назви та змісту вказаної податкової інформації вбачається, що звірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси» фактично не проводилась і обставини щодо господарських операцій здійснених даним Товариством податковим органом реально не встановлювались.

Заходи, спрямовані на проведення зустрічної звірки, тобто спрямовані на вчинення дій щодо співставлення даних первинних та інших бухгалтерських документів суб'єкта господарювання, однак, без фактичного вчинення таких дій, не можуть вважатися діями по проведенню зустрічної звірки.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не було надано до суду належних доказів, які б свідчили про відсутність у вказаного товариства умов для здійснення господарської діяльності (відсутність майна, складських приміщень, обладнання та виробничих потужностей, в т.ч. орендованих, а також трудових ресурсів, тощо), в тому числі із залученням третіх осіб, а також порушення фіскальних інтересів держави внаслідок таких взаємовідносин.

Правова позиція по даному питанню висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 10.10.2012 року за № К-24491/10, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань.

З огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум, понесених витрат, до складу валових витрат товариства не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни має правові наслідки саме для такого контрагента, оскільки порушення платником податків вимог податкового законодавства має персональний характер, тобто тягне за собою застосування заходів відповідальності саме для такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Така позиція суду узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, викладеною, зокрема, у справі «Булвес» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання контрагентом свої зобов'язання зі сплати податку.

Отже, на момент здійснення господарських операцій, контрагент позивача був належним чином зареєстрований як суб'єкт господарювання у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованим на момент укладення договору субпідряду від 23.11.2011 року № 65/002.

Податковим органом не надано належних доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань по господарських операціях на час їх виконання, відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов'язань.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Господарські операції, як зазначено в пункті 5 статті 9 цього Закону, повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг (пункт 198.1 статті 198 Кодексу). Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Кодексу).

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Пунктом 201.6 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов'язковою, але не вичерпною обставиною для формування податкового кредиту. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували те, що укладення договору позивачем з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистанційні мікропроцесорні комплекси», не відповідають дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов'язків не довів наявності умислу у керівників вказаних юридичних осіб на здійснення протиправної діяльності.

Також, відповідач не довів факту узгодженості дій позивача з недобросовісним виконавцем (на думку податкового органу) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента, яка б слугувала підставою для висновку про неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Правова позиція по даному питанню викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.09.2014 року К/800/64137/13.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що під час проведення перевірки відповідачем не встановлено наявності належних доказів неправомірного формування позивачем податкового кредиту та витрат; матеріали справи таких доказів не містять, внаслідок чого податкове повідомлення-рішення від 09.10.2015 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Щодо вирішення питання про судовий збір, колегія суддів зазначає наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені положеннями Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VІ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22.05.2015 року № 484-VIII (далі - Закон).

Відповідно до положень ст. ст. 3 та 4 названого Закону судовий збір з 01.09.2015 року справляється з апеляційних скарг на рішення суду в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Дана позовна заява містить вимоги майнового характеру.

Відповідно до правил Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду позову майнового характеру, який подано юридичною особою, ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Сума судового збору, що підлягає сплаті за ставкою для вимог майнового характеру в даній справі становить 3260,90 грн. (1,5% ціни позову (197630,00 грн.) = 2964,45 грн. *110%).

Враховуючи те, що ухвалою судді Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2016 року відповідачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення в даній справі, колегія суддів вважає наявними підстави для його стягнення з відповідача у вказаному вище розмірі.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві - Мартинова Кирила Віталійовича - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2016 року - без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві (адреса: 04107, вул. Багговутівська, 26, м. Київ, ) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3260,90 грн. (одержувач платежу: УДКСУ у Печерському районі м. Києва; код з ЄДР одержувача 38004897; банк одержувача: ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО: 820019; рахунок 1007, код бюджетної класифікації 00015622; код ЄДР суду 38004897).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 31.03.2016 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.