Справа № 803/2469/14
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року Справа № 876/1645/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 січня 2015 року в адміністративній справі за позовом приватного підприємства «Нова-Перспектива» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення,

встановив:

У грудні 2014 року позивач ПП «Нова-Перспектива» звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області, в якому просив визнати нечинним податкове повідомлення-рішення відповідача № від 19.11.2014 р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 137783,75 грн. (в т.ч. за основним платежем 110227 грн. і за штрафними (фінансовими) санкціями 27556,75 грн.).

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 06.01.2015 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області від 19.11.2014 р. № .

З цією постановою суду першої інстанції не погодився відповідач Луцька ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що постанова суду прийнята при неповному з'ясуванні обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом порушено норми матеріального і процесуального права, а тому постанова суду від 06.01.2015 року підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що оскаржене податкове повідомлення-рішення від 19.11.2014 року було прийнято на підставі висновків позапланової виїзної документальної перевірки, якою встановлено порушення ПП «Нова-Перспектива» п.138.1, 138.2, 138.4, 138.8 ст.138 ПК України, в результаті чого занижено ПНП за 2013 р. на суму 110227 грн.. В ході перевірки відповідачем було встановлено, що ПП «Нова-Перспектива» мало взаємовідносини з ФОП ОСОБА_2, яким у 2013 р. надавались послуги з виготовлення виробів з металу. Однак, судом першої інстанції не було враховано, що гр. ОСОБА_2 працює на умовах повної зайнятості на посаді директора ТзОВ «Енергооснова» та відсутності найманих працівників, що фізично не дає йому змоги займатися підприємницькою діяльністю та надавати послуги з виготовлення металу у значних обсягах. Крім цього, судом не було досліджено чи має ФОП ОСОБА_2 в наявності спеціалізоване приміщення та станки для здійснення вказаних послуг. Також звертає увагу апелянт на те, що в актах прийому-передачі (надання послуг) не зазначено, які спеціалісти виконували дані послуги, не конкретизовано яка саме механічна та технічна обробка заготовки виконувалася. Оскільки договірні відносини позивача з ФОП ОСОБА_2 не підтверджені належними первинними документами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Позивач ПП «Нова-Перспектива» подав заперечення на апеляційну скаргу, де вказує, що постанова суду першої інстанції є законною і обгрунтованою та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що таку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Так, судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що в період із 13.10.2014 р. по 21.10.2014 р. відповідачем Луцькою ОДПІ проведено позапланову виїзну документальну перевірку позивача ПП «Нова-Перспектива» щодо показників задекларованих у податкових деклараціях з податку на прибуток, податку на додану вартість за період з 01.10.2011 р. по 31.08.2014 р.. За результатами перевірки складено Акт № 8615/22-01/32475509 від 28.10.2014 року (а.с. 7-24).

У вказаному акті перевірки зазначено, що позивачем порушено вимоги п.138.1, 138.2, 138.4, 138.8 ст.138 ПК України, в результаті чого занижено ПНП за 2013 р. на суму 110227 грн.. Такі висновки податкового органу ґрунтуються на твердженнях про те, що позивачем безпідставно завищено валові витрати по взаєморозрахунках за господарськими договорами із ФОП ОСОБА_2 про надання послуг з виготовлення виробів з металу. На думку ДПІ договірні відносини мали безтоварний і нікчемний характер, не спричинили реального настання правових наслідків.

На підставі вказаного вище Акта перевірки від 28.10.2014 року відповідачем винесено відносно позивача податкове повідомлення-рішення № від 19.11.2014 р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 137783,75 грн. (в т.ч. за основним платежем 110227 грн. і за штрафними (фінансовими) санкціями 27556,75 грн.) (а.с. 6).

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності тверджень ДПІ про нереальний, безтоварний і нікчемний характер правочинів укладених між ПП «Нова-Перспектива» та ФОП ОСОБА_2 та щодо протиправності винесеного податкового повідомлення-рішення від 19.11.2014 року, з врахуванням наступного.

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності.

Згідно п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 цього ж Кодексу, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Пунктом 138.2 ст.138 ПК України, передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно п.138.4 ст.138 ПК України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п.138.8 ст. 138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч.1 ст.9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, і повинні мати визначені обов'язкові реквізити. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Із матеріалів адміністративної справи та змісту Акту податкової перевірки від 28.10.2014 року видно, що висновки податкового органу щодо порушення позивачем податкового законодавства ґрунтуються на твердженнях ДПІ про нереальний, безтоварний і нікчемний характер правочинів укладених між ПП «Нова-Перспектива» та ФОП ОСОБА_2.

З цього приводу суд апеляційної інстанції враховує, що реальність укладення, фактичне виконання та настання правових наслідків за розглядуваними господарськими договорами і об'єктивність інформації в первинних документах за цими договорами підтверджується матеріалами справи.

Зокрема, обоє контрагентів, тобто позивач ПП «Нова-Перспектива» та ФОП ОСОБА_2 на час укладення господарських договорів і їх виконання були діючим суб'єктами господарювання.

Здійснення позивачем господарських операцій із ФОП ОСОБА_2 підтверджується : - договором поставки № 2/031 від 03.01.2013 року, укладеного між позивачем (як покупцем) та ФОП ОСОБА_2 (як постачальником), згідно якого постачальник зобов'язується постачати товари для використання у господарській діяльності (а.с. 25, 107); - накладною № 3 від 05.11.2013 р.; - актами прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) між позивачем та ФОП ОСОБА_2 із зазначенням найменування робіт (послуг); - платіжними дорученнями за травень, липень-грудень 2013 року; - договором про надання послуг з механічної обробки металевих заготовок № 5 від 01.04.2013 року, укладеного між позивачем (як замовником) та ФОП ОСОБА_2 (як виконавцем), згідно якого виконавець зобов'язується виконувати роботи та надавати послуги з виготовлення, здійснення різних видів обробки, переробки, ремонту металевих виробів; - специфікаціями до цього договору від 01.04.2013 р. № 1, № 2, № 3; - актами прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг); - договором про надання послуг з виготовлення обладнання № 1 від 29.08.2013 року, укладеного між позивачем (як замовником) та ФОП ОСОБА_2 (як виконавцем), згідно якого виконавець зобов'язується виконувати роботи та надавати послуги з виготовлення обладнання; - специфікаціями до цього договору від 29.08.2013 р. № 1, № 2; - актами прийому-передачі сировини, матеріалів між позивачем та ФОП ОСОБА_2; - товарно-транспортними накладними із зазначенням замовника ПП «Нова-Перспектива», вантажовідправника ФОП ОСОБА_2 та вантажоодержувача ПП «Нова-Перспектива»; - актом звіряння взаємних розрахунків за період 2013 р. між ПП «Нова-Перспектива» та ФОП ОСОБА_2 (а.с. 25-34, 68-82, 83-87, 88-93, 94-100, 101-106, 107-109, 123).

Суд першої інстанції також об'єктивно встановив та врахував, що позивач здійснив обробку та виготовлення запчастин та заготовок до запасних частин гірничо-шахтного обладнання і в подальшому їх реалізував, що підтверджується видатковими накладними (а.с. 124, 126, 136, 138, 140), товарно-транспортними накладними (а.с. 125, 127, 137, 139, 141), а до собівартості реалізованої продукції були включені витрати з придбання частин та послуг від фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на загальну суму 580140,00 грн., що також підтверджується довідками-розрахунками калькуляції собівартості продукції (а.с. 128-129, 131, 135).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач виконав усі передбачені законом обов'язки та має всі документальні підтвердження реальності укладення, фактичного виконання та настання правових наслідків за розглядуваними господарськими договорами між ПП «Нова-Перспектива» та ФОП ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Щодо покликань відповідача про нікчемність правочину, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_2, то суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, відповідно до якої: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину і вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Правові наслідки недійсності правочину визначені статтею 216 ЦК України, де вказано, що в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Крім цього, відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

З наведених вище норм випливає, що наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного правочину та усвідомлювали суперечність його інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У зв'язку із цим, висновки про нікчемність правочину можуть бути зроблені лише за наявності доказів і встановлення фактів порушення обов'язкових вимог для чинності правочину в момент укладення такого правочину.

З цього приводу суд апеляційної інстанції враховує, що розглядувані договори між позивачем та ФОП ОСОБА_2 на момент їх укладення відповідали усім вимогам необхідним для їхньої чинності, не суперечили вимогам чинного законодавства та моральним засадам суспільства, сторони договорів володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення були вільними і відповідали внутрішній волі сторін договору, договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків і такі наслідки наступили.

Суд апеляційної інстанції вважає також безпідставними покликання апелянта на дані інформаційного блоку Луцької ОДПІ та податкову декларацію ФОП ОСОБА_2 як на обґрунтованість апеляційних вимог, оскільки у досліджуваних правовідносинах доказами реальності існування господарських відносин між ПП «Нова-Перспектива» та ФОП ОСОБА_2 являються належні первинні документи.

Крім цього, є лише бездоказовими припущенними твердження апелянта про те, що ФОП ОСОБА_2 фізично не мав змоги займатися підприємницькою діяльністю та надавати послуги з виготовлення металу.

З врахування наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об'єктивно встановлено обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, постанова суду від 06.01.2015 р. винесена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області - залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 січня 2015 року в адміністративній справі за позовом приватного підприємства «Нова-Перспектива» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 28.03.2016 року.