Справа № 826/10590/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В, Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3.) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ДПІ в Оболонському районі) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.04.2015 року №1488-17.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.10.2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивач є власником нежитлових приміщень, а тому зобов'язаний в силу закону сплачувати земельний податок з фізичних осіб як користувач земельної ділянки.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неврахуванні судом відсутності закріплення земельної ділянки під нежитловими приміщеннями за Позивачем згідно даних державного земельного кадастру.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у відкритому судовому засіданні без фіксації технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що Позивач є фізичною особою-підприємцем з 18.11.2012 року та перебуває на обліку в органах ДФС як суб'єкт підприємницької діяльності, а також є платником єдиного податку за ставкою 4%, віднесений до групи 3.

Між ВАТ «Завод КІНАП» (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 07.06.2005 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Ф. за №2701 (а.с. 26-27).

Згідно вказаного договору Продавець продав, а Покупець купив і зобов'язується оплатити нежилі приміщення: виробничого корпусу №1 (літера «Б») та частину нежилих приміщень виробничого корпусу №1 (літера «Б'»), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Зі змісту реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №011304 (а.с. 28), право власності на нерухоме майно за договором від 07.06.2005 року зареєстровано за Позивачем 04.07.2005 року.

Крім того, як встановлено у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 05.08.2014 року у справі №826/3621/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.09.2015 року, згідно листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24.04.2013 року №05707-8324 на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (код ділянки НОМЕР_2) площею 1 776,91 кв. м за даними автоматизованої системи ПК «Кадастр» станом на 17.04.2013 року зареєстрована за ОСОБА_3

ДПІ в Оболонському районі направлено Позивачу податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 21.04.2015 року №1488-17 (а.с. 7), яким останньому визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб в сумі 70 275,08 грн.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 269, 270, 285, 286, 287 ПК України, ст. ст. 120, 206 ЗК України, пришов до висновку, що, оскільки ОСОБА_3 є фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташовані нежитлові приміщення, які належить Позивачу на праві власності, Відповідачем правомірно прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Приписи ст. 270 ПК України закріплюють, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

При цьому положеннями п. 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 1 п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному ст. 58 цього Кодексу.

Згідно пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

У підпункті 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу). А землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73. п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

Згідно приписів ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані у статті 377 Цивільного кодексу України.

При цьому, відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

За результатами аналізу наведених вище правових норма судова колегія приходить до висновку, що фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Отже, оскільки Позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким ДПІ в Оболонському районі оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням нарахувала земельний податок, незважаючи на те, що ОСОБА_3 не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належними їй на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 ст. 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у Позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом України у постановах від 07.07.2015 року у справі №826/12388/13-а та від 02.12.2015 року у справі №826/3130/15.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 24.11.2015 року у справі №826/14703/13-а, системний аналіз наведених норм дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до п. 291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу ХІV ПК України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

При цьому пунктом 269.2 ст. 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу ХІV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Приписи пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України визначають, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Як наголосив Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 року у справі №826/14703/13-а, у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Крім іншого, судовою колегією враховується, що на виконання вимог ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 року в частині надання пояснень щодо використання у господарській діяльності нежилих приміщень, набутих за договором від 07.06.2005 року, Позивачем до канцелярії суду 11.03.2016 року подано пояснення, в якому зазначено, що нежилі приміщення, придбані останнім 07.06.2005 року та розташовані по АДРЕСА_1 не використовуються у господарській діяльності.

Як було зазначено раніше, в силу положень пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Тобто, підтвердження ОСОБА_3 факту невикористання нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1, для провадження господарської діяльності, свідчить про неможливість поширення на останню податкових пільг, визначених пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України.

При цьому, як було встановлено раніше, зі змісту наявної у матеріалах справи копії постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05.08.2014 року у справі №826/3621/14 за позовом ОСОБА_3 до ДПІ в Оболонському районі про скасування податкового повідомлення рішення та вимоги (а.с. 43-47), залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.09.2015 року, вбачається, що згідно листа Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24.04.2013 року №05707-8324 на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (код ділянки НОМЕР_2) площею 1 776,91 кв. м за даними автоматизованої системи ПК «Кадастр» станом на 17.04.2013 року зареєстрована за ОСОБА_3

Крім того, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Верховний Суд України ухвалою від 09.11.2015 року відмовив у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_3 до ДПІ в Оболонському районі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги, за заявою Позивача про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 28.09.2015 року. Постановляючи дану ухвалу, суд зазначив, що вже вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у спорі цієї ж категорії у подібних правовідносинах, та у постанові від 07.07.2015 року (справа № 21-775а15) міститься висновок про те, що особа - власник нежилого приміщення, будинку, споруди є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Цьому правовому висновку, як підкреслив Верховний Суд України, відповідає рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про наявність у податкового органу правових підстав для нарахування Позивачу земельного податку з фізичних осіб, про що вірно зазначив Окружний адміністративний суд м. Києва.

Водночас, колегією суддів враховується, що на виконання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2016 року Відповідачем було надано розрахунок податкового зобов'язання, зафіксованого в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні, надаючи оцінку якому необхідно зазначити таке.

Формування розміру орендної плати земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 року №213 (далі - Методика №213), а також відповідно до Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженого наказом Держкомзему України, Мінагрополітики України, Мінбудархітектури України, Української академії аграрних наук, від 27.01.2006 року №18/15/21/11 (далі - Порядок).

Відповідно до Розділу ІІІ Методики № 213 нормативна грошова оцінка земельних ділянок здійснюється з метою визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також під час розроблення показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Згідно п. 3.3 Порядку №18/15/21/11 нормативна грошова оцінка одного квадратного метру земельної ділянки населених пунктів визначається за спеціальною формулою:

В х Нп

Цн = ------------- х Кф х Км, (8)

Нк

де Цн - нормативна грошова оцінка квадратного метра земельної ділянки (у гривнях);

В - витрати на освоєння та облаштування території в розрахунку на квадратний метр (у гривнях);

Нп - норма прибутку (6%);

Нк - норма капіталізації (3%);

Км - коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки,

Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки,

Коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (далі - Кф), ураховує відносну прибутковість видів економічної діяльності, та становить: - землі підприємств, що здійснюють операції з нерухомістю, здавання під найм та послуги юридичним особам Кф=2,5.

Враховуючи наведене, орендна плата та земельний податок сплачується користувачем земельної ділянки щорічно з дня виникнення права користування земельною ділянкою, та у разі припинення права користування земельною ділянкою орендна плата та земельний податок сплачується користувачем за фактичний період перебування землі у користуванні, розмір орендної плати та ставка земельного податку визначається у відсотках від грошової оцінки земельної ділянки, яка у свою чергу залежить також від коефіцієнту функціонального використання земельної ділянки (Кф).

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 09.12.2015 року у справі №К/800/41495/13.

Згідно п. 2.1 затвердженого рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 року №43/1877 Порядку визначення нормативної грошової оцінки земельних ділянок у місті Києві, нормативна грошова оцінка земельних ділянок несільськогосподарського призначення визначається окремо в межах економіко-планувальних зон за формулою:

Цн = Цнм х Пз х Кф х Кл х Кі,

де:

Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях:

Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної економіко-планувальної зони:

Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах;

Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки;

Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки (при цьому значення узагальнюючого локального коефіцієнта не повинно бути нижче 0,50 і вище 1,50);

Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 року № 783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель».

Віднесення земель до категорії земель за функціональним використанням провадиться згідно з Інструкцією з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель, затвердженою наказом Держкомстату України від 05.11.1998 року №377 (далі - Наказ №377), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до видів економічної діяльності, зазначених у довідках, що надають юридичним особам органи державної статистики.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 визначені види діяльності за КВЕД, а саме: 46.69 Оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням; 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування

Вказані види економічної діяльності відповідають кодам основних видів економічної діяльності (КВЕД), відповідно до додатку 3 Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженої Наказом №377, які здійснюються на землях комерційного використання.

Згідно з таблицею 1.1 додатка 1 Порядку, секція К КВЕД (60.20) відповідає Кф - 2,5, тобто землі комерційного використання.

Відтак ДПІ в Оболонському районі вірно застосовано Кф 2,5 при обрахунку земельного податку Позивачу, як і Кл 1,5.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що відповідно до п. 289.1 ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Пунктом 289.2 ст. 289 ПК України закріплено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що Відповідач, обраховуючи розмір земельного податку за 181 день 2014 року та застосовуючи базову вартість 1 кв. м землі в сумі 478,39 грн., розмір якої встановлений рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 року №43/1877, обґрунтовано використовував кумулятивно коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель за період з 2008 року по 2015 рік.

Проте, у той же час, викладене свідчить, що Відповідач, обраховуючи розмір земельного податку за 184 дні 2014 року та застосовуючи базову вартість 1 кв. м землі в сумі 864,94 грн., розмір якої встановлений рішенням Київської міської ради від 03.07.2007 року №23/23, безпідставно використовував коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель за період з 2008 року, оскільки Податковий кодекс України пов'язує необхідність застосування кумулятивного методу в залежності від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

З огляду на викладене, судова приходить до висновку про ненадання Відповідачем доказів на підтвердження правильності розрахунку суми грошового зобов'язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні від 21.04.2015 року №1488-17, що є підставою для визнання його протиправним та скасування.

Такі висновки узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 10.12.2013 року у справі № К/800/25459/13 та від 24.06.2014 року у справі № К/800/62298/13.

Тобто, дійшовши до обґрунтованого висновку про безпідставність доводів Позивача про те, що останній не є платником земельного податку, суд першої інстанції не врахував, що ДПІ в Оболонському районі не було вірно розраховано суму земельного податку з фізичних осіб, що має своїм наслідком визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо безпідставності вимог Позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення з підстав відсутності в останнього обов'язку сплачувати земельний податок, водночас, передчасність твердження суду про відсутність правових підстав для визнання його протиправним та скасування як такого, що містить належний розрахунок податкового зобов'язання, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати, ухваливши нову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною 6 ст. 94 КАС України закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ДПІ в Оболонському районі за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, в сумі 2 192,40 грн., сплачених згідно квитанцій від 29.05.2015 року №37 на суму 182,70 грн., від 03.11.2015 року №5 на суму 773,03 грн., від 05.02.2016 року №@2PL5584440 на суму 1 236,67 грн.

Керуючись ст.ст. 41, 94, 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати винесене Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 21 квітня 2015 року №1488-17.

Стягнути з Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 192 (дві тисячі сто дев'яносто дві) гривні 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.