Справа № 815/374/16
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/374/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року 11 год. 01 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря Слободянюка К.С.,

За участю сторін:

представника Позивача ОСОБА_1,

представника Відповідача Кучіна В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 12.01.2016 року № 5 та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом здо суду звернувся ОСОБА_2 до ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 12.01.2016 року № 5 та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 29 січня 2016 року відкрито провадження по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.01.2016 року він отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №5 від 12.01.2016 року. ОСОБА_2 вважає вищевказане рішення необґрунтованим і незаконним.

Причиною виїзду з батьківщини було переслідування через те, що особа була членом Демократичної партії Сенегалу та брала участь у мітингу 25.10.2010 року проти діючого на той час Президента ОСОБА_3, який мав наміри внести зміни до Конституції Сенегалу, щоб мати можливість балотуватись в Президенти на третій строк. Причиною неможливості повернення на Батьківщину зазнчив те, що до тепер переслідуються всі учасники мітингу, які колись виступали проти ОСОБА_3, також позивач зазначив, що йому був виданий ордер на арешт у зв'язку з участю в мирному протесті проти діючої влади.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, в тому числі посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях наданих суду.

Заслухавши пояснення сторін, та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Сенегалу, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Комболе р-н Ескал, де мешкав до виїзду з країни. За національністю волоф, за віросповіданням християнин (католик), рідна мова французька, також вільно володіє, англійською, волоф. Неодружений. Має вищу освіту, в Вищому інституті менеджменту в період 2005-2008 років у м. Дакар (Сенегал). З 2013 року по теперішній час позивач працює вантажником на промринку "7-й киломентр" (м. Одеса).

Позивач виїхав з країни громадянської належності 21.09.2010 року авіарейсом Дакара (Сенегал) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), потім поїздом Одеса-Харків. До України особа прибула 22.09.2010 року. Державний кордон перетнув легально на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та візи НОМЕР_2.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи № 2015 ОD 0386 громадянина Сенегалу ОСОБА_2, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.13, ч. 1, ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом № 5 від 12.01.2016 року, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.13, ч. 1, ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні. Про прийняте рішення позивачу було вручене повідомлення від 12.01.2016 року за № 22.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, на думку суду, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначив позивач, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_2 стало членство в молодіжній організації під впливом Демократичної партії Сенегалу. Позивач стверджує, що на даний момент не може повернутись до країни свого громадянського походження, оскільки йому був виданий ордер на арешт у зв'язку з його участю в мирному протесті проти діючої влади. Таким чином, основною причиною неможливості повернення позивача до Сенегалу є побоювання переслідування.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач надав вигадану інформацію щодо неможливості повернення до батьківщини через те, що до теперішнього часу переслідуються всі учасники мітингу, які виступали проти діючого на той час президента, але позивач не зазнавав жодних переслідувань з боку влади або осіб.

Також, позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

ОСОБА_2 під час анкетування чи проведення інтерв'ю, не повідомив про жодні побоювання у разі повернення до Сенегалу, що можуть бути пов'язані з соціально-політичною ситуацією чи будь-якою небезпекою для життя в регіоні постійного проживання.

Позивачем не було надано будь-якого доказу членства в Демократичній партії Сенегалу та його особистої участі у мітингах.

Окрім цього, станом на 2016 рік президентом Сенегалу є ОСОБА_4, який був організатором мітингу проти попереднього президента країни. Враховуючи дані обставини ніякої загрози переслідувань учасникам мітингу не має.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_2 обставини, не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Під час розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що позивачу правомірно відмовлено в прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач звернувся до відповідача за відсутності умов, передбаченіих пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Отже, до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання на батьківщині. Надана ним інформація при викладені причин неможливості повернутися на батьківщину є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві та позові щодо небезпеки, яка йому загрожує на батьківщині особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину. З огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятого ним рішення та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що суб'єкт владних повноважень - ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області прийняв рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, які мають значень для прийняття рішення, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 22.03.2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Складення постанови у повному обсязі відкладено, про що згідно вимог ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частин постанови у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 до ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 12.01.2016 року № 5 та зобов'язання повторно розглянути заяву для вирішення питання щодо оформлення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови підписано суддею 28.03.2016 року.

Суддя О.М. Тарасишина

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 до ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 12.01.2016 року № 5 та зобов'язання повторно розглянути заяву для вирішення питання щодо оформлення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

28 березня 2016 року.