Справа № 760/27085/14-а
Суддя: Єрьомін А.В.
Дата ухвалення: 2016-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року м. Київ К/800/17827/15

К/800/17525/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Єрьоміна А.В.(головуючий);
Кравцова О.В., Цуркана М.І., секретар судового засідання Вишняк О.М.
за участі:

представника позивача Корнієнко Т.Ю.,

представника відповідача Зорки Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за касаційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Київського міського військового комісаріату на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Київського міського військового комісаріату, в якому просив визнати неправомірними рішення Київського міського військового комісаріату, зобов`язати Київський міський військовий комісаріат та Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві призначити йому з 14 липня 2014 року пільгову пенсію за вислугу років відповідно до п. «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262 (в редакції Закону від 8 червня 2014року), починаючи з 3 грудня 2013 року, тобто з моменту отримання заяви про призначення пенсії.

В обґрунтування позову посилався на те, що перебував на службі в Збройних Силах України з 5 серпня 1976 року по 1 грудня 1989 року, відповідно до Довідки Залізничного районного військового комісаріату м. Києва від 17 березня 1992 року №3/199 та записів в трудовій книжці, і був звільнений в запас у званні майора.

Строк військової служби становить 13 років 3 місяці та 26 днів.

Останнім місцем його роботи є ТОВ «Бобрик», де він працює на день розгляду справи судом.

Його загальний страховий стаж станом на 6 листопада 2014 року складає 30 років 6 місяців 21 день.

Вважає, що на момент досягнення ним 45-річного віку, його загальний трудовий стаж складав понад 25 календарних років (26 років, 4 місяці та 29 днів), отже, з урахуванням загальної вислуги років, виникли всі необхідні умови для призначення йому пенсії за вислугу років згідно з діючим на той момент Законом №2262-ХІІ (у редакції від 4 липня 2002 року).

Вважає, що його законні права було порушено відповідачами, а тому просить задовольнити позов.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року скасовано та прийнято нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 протиправними.

Зобов`язано Київський міський військовий комісаріат та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пільгову пенсію за вислугу років відповідно до п. «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 14 липня 2014 року.

У касаційних скаргах Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Київський міський військовий комісаріат, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просять оскаржуване рішення скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку матеріалів справи та доводів касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України приходить до висновку про те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач перебував на службі в Збройних Силах України з 5 серпня 1976 року по 1 грудня 1989 року, відповідно до Довідки Залізничного районного військового комісаріату м. Києва від 17 березня 1992 року №3/199 та записів в трудовій книжці серія НОМЕР_1 , і був звільнений в запас у званні майора.

Строк військової служби становить 13 років 3 місяці та 26 днів.

Останнім місцем його роботи є ТОВ «Бобрик. Загальний страховий стаж позивача станом на 6 листопада 2014 року складає 30 років 6 місяців 21 день.

25 вересня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення йому пенсії згідно статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в призначенні якої йому було відмовлено, про що повідомлено листом від 6 жовтня 2014 року.

Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року .

Відповідно до п. «б» статті 12 Закону (в редакції Закону від 4 липня 2002 року № 51-IV) (далі Закон) - право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» №3591-IV від 4 квітня 2006 року (набрав чинності 29 квітня 2006 року) внесено зміни до Закону №2262-ХІІ, зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями.

Так, статтю 12 Закону викладено в іншій редакції, зокрема, пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону №2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування цього закону у часі, необхідно виходити із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій ).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року - військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням викладеного, обґрунтовано не погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки на дату досягнення позивачем 45-річного віку був чинним пункт «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» №2262-ХІІ від 9 квітня 1992 року в редакції Закону №51-IV від 4 липня 2002 року, відповідно до якої позивач мав право на призначення йому пенсії за вислугу років.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою в постановах Верховного Суду України від 6 лютого 2012 року та від 25 вересня 2012 року (справи №21-322а11, №21-230а12), які відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковими для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції повно встановив обставини справи, дав належну оцінку доказів, правильно застосував норми матеріального та процесуального права та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, тому підстави для скасування оскаржуваної постанови суду відсутні.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Київського міського військового комісаріату залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню нета може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.