Справа № 803/241/16
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Справа № 803/241/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Димарчук Т.М.,

при секретарі судового засідання Гуцалюк І.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Собковського С.М.,

представника відповідача Голік Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області (надалі Управління ДСНС України у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу №109 від 23.03.2015 року, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити середній заробіток по день поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював водієм рятувального відділення групи рятувальних робіт аварійно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області з 12 січня 2015 року. 12 березня 2015 року ним була подана заява про звільнення із займаної посади за власним бажанням.

18 березня 2015 року наказом військового комісара Луцького об`єднаного міського військового комісаріату №63 позивача призвано на військову службу по мобілізації, про що він повідомив в усній формі свого безпосереднього керівника.

Листом від 14 травня 2015 року №01/287 відповідачем повідомлено позивача про його звільнення з 23.03.2015 року за власним бажанням. Позивачем направлено лист до відповідача з вказівкою на те, що його звільнено незаконно та проханням поновити його на займаній посаді. До листа долучались довідки №497 та №632 від 26.05.2015 року та витяг з наказу військового комісара Луцького об`єднаного міського військового комісаріату №53 від 18.03.205 року.

Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним, оскільки він прийнятий з порушенням норм чинного законодавства України, якими встановлені гарантії збереження робочого місця і середнього заробітку на підприємстві, установі організації протягом одного року за працівниками призваними на військову службу.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві та просили визнати протиправним та скасувати наказ №109 від 23.03.2015 року, поновити позивача на роботі та зобов`язати виплатити йому середній заробіток по день поновлення на посаді.

Представник відповідача у письмових запереченнях і в судовому засіданні позовних вимог не визнала та пояснила, що ОСОБА_1 12 березня 2015 року написав заяву про звільнення з посади водія рятувального відділення групи рятувальних робіт аварійно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління ДСНС України у Волинській області за власним бажанням з 23.03.2015 року. Згідно його заяви наказом Управління ДСНС України у Волинській області №109 від 23.03.2015 року ОСОБА_1 було звільнено за ст.38 КЗпП України, про що був зроблений відповідний запис у трудовій книжці. Після звільнення позивач для отримання трудової книжки до Управління ДСНС України у Волинській області не з`явився. Відділом кадрів установи були складені і направлені ОСОБА_1 акти про термінове прибуття до установи для отримання трудової книжки, які позивачем були проігноровані.

04 червня 2015 року від позивача до відповідача надійшов лист, у якому повідомлялось, що наказом №53 від 18.03.2015 року військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 призвано на військову службу по мобілізації. У даному листі позивач зазначив, що оскільки законом передбачені гарантії збереження робочого місця протягом одного року за працівниками призваними на військову службу, вважає, що його було звільнено незаконно і вимагає поновити його на роботі.

Представник відповідача вважає звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням законним, оскільки на момент звільнення позивач не повідомив Управління ДСНС України у Волинській області про те, що він мобілізований 18.03.2015 року. Позивач не надав ні мобілізаційного розпорядження, ні повістки, ні військового квитка з відміткою про призов, які він мав пред`явити керівнику (або в кадрову службу) установи. Частиною другою статті 38 КЗпП України йому надано можливість змінити своє рішення шляхом відкликання заяви про звільнення, однак позивачем цього зроблено не було. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що з 12 січня 2015 року ОСОБА_1 працював водієм рятувального відділення групи рятувальних робіт аварійно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_2 ), що підтверджується витягом з наказу №1 від 05 січня 2015 року та записами в трудовій книжці НОМЕР_1 (а.с. 50, 51, 54).

12 березня 2015 року ОСОБА_1 була подана заява на ім`я начальника Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області про звільнення його із посади водія рятувального відділення групи рятувальних робіт аварійно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління ДСНС України у Волинській області за власним бажанням з 23.03.2015 року (а.с. 49).

Наказом начальника Управління ДСНС України у Волинській області №109 від 23.03.2015 року ОСОБА_1 , водія рятувального відділення групи рятувальних робіт аварійно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління ДСНС України у Волинській області, відповідно до ст.38 Кодексу законів про працю України звільнено з роботи з 23 березня 2015 року, з власної ініціативи (а.с.4).

Листом Управління ДСНС України у Волинській області від 14 травня 2015 року №01/287 ОСОБА_1 повідомлено про необхідність з`явитися для оформлення обхідного листа та отримання трудової книжки (а.с.9).

04 червня 2015 року до Управління ДСНС України у Волинській області від ОСОБА_1 надійшов лист, яким позивач повідомив відповідача, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №53 від 18.03.2015 року він призваний на військову службу по мобілізації на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 Про часткову мобілізацію. У листі позивач, посилаючись на Закони України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», вказав, що вважає своє звільнення незаконним та просить поновити його на роботі (а.с.55). До листа було додано довідки № 497 , № 635 від 26 травня 2015 року та витяг з наказу № 63 від 18.03.2015 року.

З довідок № 497 та № 632 від 26 травня 2015 року вбачається, що наказом військового комісара Луцького об`єднаного міського військового комісаріату від 18.03.2015 року № 63 ОСОБА_1 призваний на військову службу по мобілізації на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» (а.с. 11, 12).

З наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №63 від 18.03.2015 року слідує, що ОСОБА_1 призначено на посаду водія відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 18 березня 2015 року зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 13).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України".

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 Кодексу законів про працю України" за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 38 Кодексу Законів про працю України (КЗпП України) працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено за ст. 38 КЗпП України на підставі його заяви, у якій він прохав відповідача звільнити його за власним бажанням з 23 березня 2015 року.

У листі Головного управління оборони та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних сил України №322/2/7142 від 21.08.2014 року зазначено, що документами, які підтверджують призов та проходження військової служби військовослужбовцем в особливий період, а також підтверджують призов під час мобілізації, є військовий квиток та довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною для пред`явлення за місцем вимоги.

З пояснень осіб, які беруть участь у справі та досліджених письмових доказів, що позивач, під час його звільнення, знав, що він мобілізований з 18 березня 2015 року, але належним чином Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області не повідомив, не надав ні мобілізаційного розпорядження, не пред`явив ні військового квитка з відміткою про призов, ні повістки.

Частиною другою статті 38 КЗпП України працівникові надано можливість змінити своє рішення шляхом відкликання заяви про звільнення, однак позивач цього не зробив, як і не повідомив відповідача про те, що він призваний на військову службу по мобілізації.

Лише листом, який відповідач отримав 04.06.2015 року ОСОБА_1 офіційно повідомив Управління ДСНС України у Волинській області, про те, що він з 18.03.2015 року призваний на військову службу по мобілізації на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 Про часткову мобілізацію.

Таким чином, на момент винесення оскаржуваного наказу від 23 березня 2015 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 , відповідач не знав, що позивач мобілізований з 18 березня 2015 року, а тому діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Кодексом законів про працю України.

Щодо посилань позивача на невчасне отримання ним наказу про звільнення №109 від 23.03.2015 року та неотримання трудової книжки суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Після звільнення позивач для отримання трудової книжки до Управління ДСНС України у Волинській області не з`являвся, що підтверджується актами відповідача від 25.03.2015 року, 01.04.2015 року, 15.04.2015 року та листами, які направлялись на адресу позивача із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки (а.с. 44-48). 03 лютого 2016 року позивач звернувся до Управління ДСНС України у Волинській області з вимогою про надання йому наказу про звільнення і довідки про середньомісячну заробітну плату, які йому були надані 17.02.2016 року (а.с. 5-6,8).

Таким чином, на підставі правового аналізу законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відповідач належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваного наказу № 109 від 23 березня 2015 року, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде складений 21 березня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.М. Димарчук