Справа № 826/26633/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

25 березня 2016 року 14:15 справа №826/26633/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект"
доМіського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у місті Києві
третя особаОСОБА_1
прозвільнення майна з-під арешту
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (далі по тексту - позивач, ТОВ "Кей-Колект") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції (далі по тексту - відповідач, Міське ВДВС Білоцерківського МРУЮ), за участю третьої особи ОСОБА_1 (далі по тексту - третя особа, ОСОБА_1.), в якому просить: звільнити з-під арешту іпотечне майно: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, на яке накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №17329650 від 05 вересня 2011 року, виданою міським ВДВС Білоцерківського МУЮ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/26633/15; закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 29 січня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач та третя особи своїх представників до суду не направили.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представників відповідача та третьої особи, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту - квартира) від 09 липня 2015 року №40351333 на квартиру накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 вересня 2011 року №17329650 Міського ВДВС Білоцерківського МУЮ.

Позивач вважає, що дії державного виконавця стосовно винесення вищезазначеної постанови від 05 вересня 2011 року №17329650 порушують права позивача, оскільки ТОВ "Кей-Колект", як іпотекодержатель, має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна - квартири, тому, на думку позивача, квартиру необхідно звільнити з-під арешту.

Відповідачем та третьою особою письмових заперечень проти адміністративного позову до суду не надано.

Окружний адміністративний суд міста Києва не погоджується з позовними вимогами ТОВ "Кей-Колект", виходячи з наступних мотивів.

Частина перша статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення постанови від 05 вересня 2011 року №17329650) визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно частини третьої статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частиною першою статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Таким чином, з метою збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації, державний виконавець має право накладати арешт на майно божника.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Згідно частини третьої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Частиною четвертою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Аналогічні по суті норми щодо звернення стягнення заставленого майна містяться в Законі України "Про виконавче провадження" в редакції чинній на момент вирішення спору.

Матеріали справи підтверджують, що відповідно до іпотечного договору від 09 жовтня 2007 року серії ВКА №417797, укладеного між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець), у якості забезпечення виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 09 жовтня 2007 року №0 на суму кредиту 10 000,00 доларів США, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно умов іпотечного договору другої черги від 22 серпня 2008 року серії ВКМ №252577, укладеного між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець), у якості забезпечення виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 22 серпня 2008 року №0 на суму кредиту 10 000,00 доларів США, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю вищезазначену квартиру.

Відповідно до договору факторингу від 13 лютого 2012 року №2 та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року серії ВРП №268995, укладених між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект", Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" відступило ТОВ "Кей-Колект" свої права вимоги заборгованості по вищезазначеним кредитним договорам від 09 жовтня 2007 року та 22 серпня 2008 року та права вимоги за вищезазначеними іпотечними договорами від 09 жовтня 2007 року та 22 серпня 2008 року.

За даними інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек від 09 липня 2015 року №40351333 право іпотеки ТОВ "Кей-Колект" за вищезазначеними іпотечними договорами від 09 жовтня 2007 року та 22 серпня 2008 року зареєстровано 29 липня 2012 року, тобто після винесення судом рішення про стягнення коштів з боржника - ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження ВП №17329650.

Позивач також не довів суду, що вартість предмета застави (іпотеки) не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, оскільки не надав доказів, які б підтверджували існування заборгованості третьої особи за кредитними договорами від 09 жовтня 2007 року та 22 серпня 2008 року станом на момент звернення до суду та її розмір.

Наведені обставини, на думку суду, вказують на можливість звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Суд також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Між тим, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували настання заставного випадку згідно договору іпотеки та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, як свідчить наявна у справі копія графіку погашення заборгованості за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року, внесення платежів ОСОБА_1 за кредитним договором передбачено аж до 09 жовтня 2017 року, за кредитним договором від 22 серпня 2008 року - до 22 серпня 2018 року.

На думку суду, арешт зазначеного вище майна - квартири ОСОБА_1, накладений постановою від 05 вересня 2011 року, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог за кредитними договорами, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент вирішення спору) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вилучення або примусову реалізацію арештованої квартири.

Частина шоста статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Зміст процитованої правової норми вказує, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, в першу чергу задовольняються вимоги заставодержателя, а вже потім задовольняються вимоги інших стягувачів за рахунок решти коштів.

Матеріалами справи не підтверджується вилучення або примусової реалізації арештованої квартири, а тому арешт майна в межах суми стягнення за виконавчим документом, в тому числі і квартири ОСОБА_1, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог за кредитними договорами та договорами іпотеки.

При цьому, згідно частини шостої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, вимоги заставодержателя задовольняються в першу чергу, а залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо накладення арешту на квартиру третьої особи відповідають положенням Закону України "Про виконавче провадження", тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки судом у межах спірних правовідносин підтверджено правомірність накладення арешту на майно третьої особи, з урахуванням того, що Закон України "Про виконавче провадження" не визначає такої процедури як "звільнення майна з-під арешту" суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для звільнення з-під арешту майна, та про необґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ "Кей-Колект" про звільнення квартири з-під арешту залишилися не підтвердженими та не підлягають задоволенню.

В частині дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріали справи підтверджують, що позивач дізнався про накладення арешту оскаржуваною постановою відповідача від 05 вересня 2011 року №17329650 з інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек від 09 липня 2015 року №40351333.

Докази, які б спростовували вищезазначене твердження позивача відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Доказів надсилання позивачу постанови про накладення арешту відповідач до суду не надав.

Відповідно до частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно частини другої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Проте, позивач не є учасником виконавчого провадження №17329650 та особою, яка залучається до проведення виконавчих дій, тому до позовної заяви позивача строки передбачені статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України застосуванню не підлягають, а мають застосовуватися загальні строки, встановлені статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов у межах спірних правовідносин подано з дотриманням строку звернення, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність його дій у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ "Кей-Колект" задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко