Справа № 826/16359/15
Суддя: Петрик І.Й.
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

28 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого суддіПетрика І.Й.
СуддівМамчура Я.С.,
Оксененка О.М.,
При секретаріПриходько К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ «Київський страховий дім» пред'явило позов до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача від 26 березня 2015 року №554.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, головним спеціалістом другого інспекційного відділу на ринку страхування департаменту страхового регулювання та нагляду Нацкомфінпослуг, відповідно до п. п. 1.11 та 4.2 Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за правопорушення законодавства про фінансові послуги, затвердженого розпорядженням Нацкомфінпослуг від 20 листопада 2012 року №2319 (далі - Положення №2319), на підставі отриманих від позивача документів, за зверненням адвоката в інтересах ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5.), 30 січня 2015 року складено акт про правопорушення позивачем законодавства у сфері фінансових послуг №39/13-15/13-6.

Згідно висновків акту про правопорушення було виявлено порушення позивачем п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV (далі - Закон №1961-IV) щодо невиконання страховиком обов'язку протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

На підставі акту про правопорушення, 26 березня 2015 року Нацкомфінпослуг складено оскаржуване розпорядження, яким позивача зобов'язано усунути порушення законодавства у сфері фінансових послуг у строк до 16 квітня 2015 року включно, про що повідомити Нацкомфінпослуг із наданням підтверджуючих документів у десятиденний строк із дня закінчення встановленого строку для усунення.

Не погоджуючись із прийнятим розпорядженням, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Із такою правовою позицією суду першої інстанції колегія суддів погоджується із огляду на наступне.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-III (далі - Закон №2664-III).

Згідно з п.п. 10, 12 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-III (далі - Закон №2664-III), Нацкомфінпослуг, у межах своєї компетенції: у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення; надсилає фінансовим установам та саморегулівним організаціям обов'язкові до виконання розпорядження про усунення порушень законодавства про фінансові послуги та вимагає надання необхідних документів.

Відповідно до пп. 41 п. 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1070, Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї завдань приймає та надсилає фінансовим установам і саморегулівним організаціям обов'язкові до виконання розпорядження (приписи) щодо усунення порушень законодавства про фінансові послуги, вимагає надання необхідної інформації та документів.

Згідно ст. 39, п. 1 ч. 1 ст. 40 Закону №2664-III, у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати такі заходи впливу, як зобов'язати порушника вжити заходів для усунення порушення та/або вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_5, як страхувальником, 03 березня 2014 року укладено договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/0348013.

Забезпеченим транспортним засобом відповідно до договору (полісу) №АІ/0348013 зазначено Chevrolet Lacetti, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_3 (далі - забезпечений ТЗ).

11 жовтня 2014 року за участі забезпеченого ТЗ, під керуванням ОСОБА_6, а також транспортних засобів марки Volkswagen, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7, та марки ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_8, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої пошкоджено транспортні засоби.

ОСОБА_5 та ОСОБА_8 13 жовтня 2014 року, а ОСОБА_7 21 листопада 2014 року, було подано позивачу повідомлення про подію, що може бути визнана страховою.

Постановою Рокитнянського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у справі №375/1595/14-п водія забезпеченого ТЗ ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позивач листом від 03 грудня 2014 року №1180 повідомив ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про відмову у відшкодуванні шкоди завданої ДТП, оскільки така ДТП не є страховим випадком та за її спричинення не виникає цивільно-правової відповідальності.

До Нацкомфінпослуг 30 грудня 2014 року (вх. №6434/9) надійшла скарга ОСОБА_5 щодо невиконання позивачем зобов'язань за полісом №АІ/0348013.

Згідно з ст. 3 Закону №1961-IV, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до п. 1.1 ч 1 ст. 1 Закону №1961-IV, страхувальниками в розумінні вказаного закону є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Пунктом 1.8 ч. 1 ст. 1 та пунктом 17.2 ст. 17 Закону №1961-IV передбачено, що страховим полісом є єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Відповідно до вимог Інструкції про порядок заповнення бланку поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зразка 2011 року, затвердженої протоколом Президії МТСБУ від 01.09.2011 №279/2011, передбачено, вимоги до заповнення бланків полісів, зокрема, в розділі « 8. Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» бланку полісу зазначаються істотні умови, які впливають на оцінку ризику та, відповідно, розмір страхової премії при укладанні договору ОСЦПВВНТЗ. До таких умов відносяться: перелік місяців, протягом яких використовується транспортний засіб (для річних договорів), використання транспортного засобу у якості таксі/маршрутного таксі, підлягання транспортного засобу обов'язковому технічному контролю (ОТК) (якщо «так», то вказується дата наступного ОТК), допущення до керування транспортним засобом осіб з водійським стажем менше 3-х років та/або водійський стаж страхувальника є меншим 3-х років.

Згідно пп. 2.1.2 п. 2.1. р. II Положення про особливості укладання договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що затверджене Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.10.2011 №673 (далі - Положення №673), передбачено, що при укладанні внутрішнього договору страхування страховик зобов'язаний застосовувати коригуючі коефіцієнти відповідно до схеми застосування коригуючих коефіцієнтів при укладанні договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, наведеної в додатку до цього Положення. При розрахунку страхового платежу положення статті 8 та пункту 13.2 статті 13 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон), а також пункту 4 розділу II Закону України від 05 липня 2012 року N 5090-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" застосовуються лише за наявності відповідних підтвердних документів.

В матеріалах справи міститься поліс №АІ/0348013 від 03 березня 2014 року, виданий ОСОБА_5, яким передбачено відшкодування шкоди та захист майнових інтересів страхувальника на умовах визначених даним полісом.

Апелянт, в обґрунтування апеляційної скарги, посилається на пункт 8 вказаного полісу, яким передбачено, що до керування транспортним засобом не допускаються особи з водійським стажем менше 3-х років та/або водійський стаж страхувальника є меншим 3-х років, як на підставу, що стала основою для прийняття рішення про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 21.1 ст. 21 Закону №1961-IV з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Відповідно до п. 17.1 ст. 17 Закону №1961-IV, страховики зобов'язані укладати договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України.

Згідно преамбули Закону №1961-IV, цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Виключні випадки, коли шкода не відшкодовується, відмовляється у здійсненні страхового відшкодування, передбачені ст. 32, ст.37 Закону №1961-IV.

В свою чергу, жоден з цих випадків не залежить від розміру страхових сум, добросовісності їх сплати, кількості проведених виплат на час настання страхового випадку тощо.

Незалежність страхового відшкодування від подібних обставин випливає з обов'язковості даного виду страхування для власників транспортних засобів.

Відповідно до ст. 38-1 Закону №1961-IV, у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов'язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

З наведеної норми вбачається, що при настанні страхового випадку у сфері, що потребує більшого коригуючого коефіцієнта, страхове відшкодування відбувається у повному розмірі, але з одночасним виникненням права страховика на відшкодування половини відшкодування.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг в Україні від 09.07.2010 №566 «Про деякі питання здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено відповідні коригуючі коефіцієнти та їх розміри.

Так розмір коригуючого коефіцієнта за типом необмеженого водійського стажу становить 1,27-1,76, а розмір коригуючого коефіцієнта при водійському стажі від трьох років - 1-1,76.

Таким чином, значення коригуючого коефіцієнта у страховому випадку, що настав, є більшим, ніж той, що використаний при обрахунку страхових внесків для ОСОБА_5, а відтак, недотримання особливих умов страхового полісу страхувальником означатиме для останнього лише компенсацію на користь страховика половини відшкодованої суми в розрізі ст. 38-1 Закону №1961-IV.

Аналогічна позиція викладена в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.02.2015 у справі № К/800/8394/15, постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2016 у справі № 826/9218/15, яка відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.03.2016 року набрала законної сили.

Дана норма захищає страховика від втрати економічної вигоди при здійснення страхової діяльності і, одночасно, дозволяє страхувальнику шляхом оцінки ризиків настання страхового випадку (наприклад, значний стаж водія зменшує ймовірність спричинення керованим ним ТЗ несприятливої ситуації на дорозі) зменшувати суми страхових виплат, допускаючи при цьому, що у випадку спричинення ДТП особою з незначним водійським стажем половина відшкодованої шкоди буде для страхувальника прийнятною.

Такі відносини є договірними, в той час як відмова страховика в односторонньому порядку від виконання своїх зобов'язань перед добросовісним платником страхових внесків визначається діючим законодавством в конкретних випадках.

Так, відмовляючи у здійсненні страхової виплати у повному обсязі, позивач послався на п. 32.1 ст. 32 Закону №1961-IV, відповідно до якої страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Проте, при застосуванні даної норми позивачем не було враховано, що вона визначає єдину умову, яка звільняє страховика від здійснення страхової виплати: відсутність цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди забезпеченим ТЗ.

У свою чергу, позивачем не заперечувалась його обізнаність на момент здійснення відмови про існування постанови Рокитнянського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у справі №375/1595/14-п, якою водія забезпеченого ТЗ ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 04.08.2015 року у справі № К/800/35771/15.

Що стосується тверджень апелянта про те, що потерпілі особи (ОСОБА_8 та ОСОБА_7.) не зверталися до страховика із заявами на виплату страхового відшкодування, колегія суддів зазначає, що листом від 03.12.2014 № 1180 ПрАТ «Київський страховий дім» відмовило у відшкодуванні шкоди та повідомило потерпілих осіб (ОСОБА_8 та ОСОБА_7.) про невизнання події, що трапилася 11.10.2014 страховим випадком у зв'язку з тим, що в момент її настання забезпеченим ТЗ керувала особа водійський стаж якої становить менше трьох років, що суперечить вимогам розділу 8 Договору. Жодних доводів як і підстав для відмови з приводу того, що потерпілі із заявами не звертались, відповідач у листі не вказував.

Щодо посилань апелянта на Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року у справі № 761/23900/15-ц, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на те, що предметом розгляду у даній справі є з'ясування правомірності чи протиправності Розпорядження відповідача від 23 березня 2015 року на момент його винесення, тобто до прийняття Шевченківським районним судом м. Києва рішення, та предметом даного спору не є стягнення страхового відшкодування.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем правомірно встановлено, що зі сторони позивача наявні порушення норм законодавства, а тому оскаржуване розпорядження є правомірним.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Петрик І.Й.

Судді: Мамчур Я.С.

Оксененко О.М.

Головуючий суддя Петрик І.Й.

Судді: Мамчур Я.С

Оксененко О.М.