Справа № 826/22141/15
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

24 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П.,Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року, ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві , в якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо не проведення перевірки фактів, викладених у зверненні ОСОБА_2 з приводу порушення ОСОБА_4 правил реєстрації за місцем постійного проживання, встановлених статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що в лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із повідомленням про порушення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 правил реєстрації за місцем постійного проживання та притягнення їх до адміністративної відповідальності, оскільки ОСОБА_4 (онук позивача) з 2003 року не мешкає за адресою своєї реєстрації (АДРЕСА_1), а постійно проживає без реєстрації у своєї матері ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2.

У своєму зверненні позивач просив: провести перевірку фактів викладених у заяві; класти щодо винних протоколи про адміністративне правопорушення, а також інші матеріали, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення; сформувати матеріали у справи про адміністративне правопорушення та оформити їх у порядку, передбаченому розділом VІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення ДМС України; разом із супровідним листом надіслати матеріали у справі про адміністративне правопорушення до відповідного районного у місті Києві суду за місцем вчинення правопорушення, або передати їх іншій уповноваженій особі Печерського РВ ГУ ДМС України в м. Києві, яка розглядає справи про адміністративне правопорушення та накладає адміністративні стягнення; передати матеріали у справах про адміністративні правопорушення до відповідного районного у місті Києві суду, або передати їх іншій уповноваженій особі Печерського РВ ГУ ДМС України в м. Києві за місцем вчинення правопорушення у випадку, якщо справи непідвідомчі Печерському РВ ГУ ДМС України в м. Києві; розглянути і вирішити дане звернення та повідомити позивача про наслідки його розгляду і порядку та строки, встановлені законом України «Про звернення громадян».

Вищевказана заява отримана уповноваженою особою Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 19 лютого 2015 року.

Листом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 20 березня 2015 року № 1-16/1-112-15, позивачу було повідомлено, що відповідно до п. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Оскільки ОСОБА_4 має реєстрацію місця проживання в Україні відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», він не підпадає під дію статті 197 КУаАП.

Не погоджуючись з вищевказаною відповіддю за результатами його звернення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що допустивши протиправну бездіяльність щодо не проведення перевірки фактів викладених у його заяві від 19 лютого 2015 року, відповідач порушив вимоги статті 15 Закону України «Про звернення громадян». Надаючи відповідь на заяву листом від 20 березня 2015 року відповідач діяв формально, при цьому об'єктивного та всебічного розгляду його звернення проведено не було.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення проти позов зазначає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві було перевірено факти викладені у зверненні ОСОБА_2, за результатами розгляду заяви надано вмотивовану відповідь.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ст. 4 Закону України «Про звернення громадян», до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

В силу ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Згідно статті 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» визначено обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов'язок об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду звернення позивача, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повідомило позивачу, що відповідно до п. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Оскільки ОСОБА_4 має реєстрацію місця проживання в Україні відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», він не підпадає під дію статті 197 КУаАП.

При цьому, суд вважає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві виконано свій обов'язок, передбачений статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» під час надання відповіді на звернення позивача, оскільки надано відповідь що ґрунтується на положеннях чинного законодавства України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку та не вбачає протиправної бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо не проведення перевірки фактів, викладених у зверненні ОСОБА_2 з приводу порушення ОСОБА_4 правил реєстрації за місцем постійного проживання, встановлених статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства та обставини справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 29 березня 2016 року.

(Повний текст ухвали виготовлено - 24 березня 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.