Справа № 335/12946/15-а
Суддя: Шалагінова А. В.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Герченової А.І.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Управління охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації про скасування рішення про відмову у визнанні інвалідом дитинства до досягнення особою 18 років, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Управління охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації про скасування рішення про відмову у визнанні інвалідом дитинства до досягнення особою 18 років, зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначала, що вона народилася у 1969 р. з патологією вродженим двостороннім вивихом стегна, із цим діагнозом перебувала на обліку за місцем проживання у Приазовській центральній районній лікарні. У 1971 р. її було прооперовано у м. Донецьку, після чого вона лікувалась за місцем проживання. По досягненню повноліття вона переїхала до м. Запоріжжя та була поставлена на облік у поліклініці № 1 Хортицького району м. Запоріжжя з діагнозом дитячий вроджений двосторонній вивих стегна. У 2010 р. її хвороба почала прогресувати, внаслідок чого їй МСЕК було встановлено 4 березня 2014 р. третю групу інвалідності загального захворювання внаслідок патології суглобу. Після двох операцій 13 травня 2015 р. їй було встановлено другу групу інвалідності безстроково внаслідок патології суглобів. 22 липня 2015 р. вона звернулась до Орджонікідзевської МСЕК із заявою про надання їй статусу інваліда дитинства до досягнення особою 18 років, але їй було відмовлено у звязку з тим, що документи у Приазовській ЦРЛ не збереглися за строком давності. Посилаючись на вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» просила визнати рішення відповідача про відмову у визнанні її інвалідом з дитинства незаконним та таким, що підлягає скасуванню, зобовязати відповідача призначити повторну судово-медичну експертизу, яку провести з урахуванням її доводів та доказів (арк. справи 13).

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що встановлення інвалідності з дитинства можливо лише на підставі медичної документації, яка не зберігалась. Тому вважав, що підстави для задоволенні позову відсутні.

Також у судовому засіданні в режимі відеоконференції були допитані свідки. Так, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є родичами позивача, пояснили, що позивач народилася із проблемами суглобів (був звужений суглоб), конкретний діагноз їм не відомий. У звязку із цим її відвозили до м. Донецька, де робили витяжку та вставляли спиці в суглоби, після чого приблизно два роки ноги ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7) Л.А. знаходилися в гіпсу. Потім вона пересувалась нормально, а після 36 років почала скаржитися на біль у ногах, її стан погіршився, внаслідок чого їй було зроблено дві операції. Зазначили, що медична документація не зберігалась.

Свідок ОСОБА_8, який працював лікарем-травматологом Приазовської ЦРЛ пояснив, що таку пацієнтку як ОСОБА_7 він не памятає, оскільки минуло багато часу. Однак зазначив, що встановлений їй діагноз міг слугувати підставою для встановлення інвалідності з дитинства.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених вимог, суд дійшов таких висновків.

Як передбачено статтею 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 3 грудня 2009 р., медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Пунктом 14 вказаного Положення передбачено, що причинний зв'язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Судом встановлено, що відповідно до акту огляду МСЕК № 183 від 4 березня 2014 р., складеного відповідачем, ОСОБА_4 визначено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням, про що 4 березня 2014 р. позивачеві було видано відповідну довідку АВ № 0282594.

Згідно з актом огляду МСЕК № 363 від 13 травня 2015 р., Орджонікідзевською МСЕК було визначено позивачеві ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням, про що їй 13 травня 2015 р. було видано довідку АВ № 0301780.

Вважаючи, що інвалідність позивачеві має бути встановлена з дитинства, позивач та її представник звертались до Орджонікідзевської МСЕК, Департаменту охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації з відповідними зверненнями, на які їм було надано відповіді про неможливість встановлення інвалідності з дитинства, оскільки відсутня медична документація за той період.

Крім того, листом голови Орджонікідзевської МСЕК на звернення ОСОБА_4 була надана відповідь, що підтвердити настання інвалідності до 18 років не видається за можливе внаслідок відсутності документів, які б підтверджували звернення до лікувальних установ до 18 років (арк. справи 28).

Згідно з наказом Департаменту охорони здоровя облдержадміністрації від 20 жовтня 2015 р. № 1040 «Про організацію перевірки фактів, викладених у звернення ОСОБА_1І.» було створено комісію, до якої увійшов і представник відповідача. За наслідками перевірки було складено довідку (арк. справи 40-41), відповідно до якої законні підстави для надання висновку про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років відсутні.

Також відсутність в Приазовській центральній районній лікарні медичної документації щодо хвороб позивача у дитинстві підтверджується листами зазначеної лікарні від 29 липня 2015 р. № 366 (арк. справи 6), від 27 серпня 2015 р. № 435 (арк. справи 27) та від 11 лютого 2016 р. № 38. Відповідно до листа від 11 лютого 2016 р. № 38, в смт Приазовському ОСОБА_4 не проживає з 1984 року; згідно з наказом МОЗ України від 3 липня 2001 р. № 258 амбулаторна картка зберігається 5 років, а пройшло 32 роки.

З метою визначення наявності причинного звязку стану здоровя позивача на даний час із захворюваннями, які вона перенесла у віці до 18 років, ухвалою суду від 25 грудня 2015 р. за клопотанням представника позивача було призначено судово-медичну експертизу (арк. справи 46).

Згідно з висновком експерта № 9/к від 11 березня 2016 р., на теперішній час у пацієнтки ОСОБА_4 наявний двобічний коксартроз: ліворуч ІІІ-IV ст., порушення функції суглобу ІІІ ст., асептичний некроз головки лівої стегнової кістки; праворуч IV ст., стан після оперативного втручання: тотального ендопротезування правого кульшового суглобу (2015р.), укорочення лівої нижньої кінцівки (до 3 см), виражене обмеження опорно-рухової функції обох нижніх кінцівок. До виникнення такого захворювання можуть призводити різні причини. В наданій експертній комісії документації зазначається, що пацієнтка хворіє з дитинства, а у 1971 році перенесла оперативне втручання. Серед захворювань, що турбують пацієнтку з дитинства лікарями вказаний вроджений вивих правого тазостегнового суглобу. Проте, ці діагнози зазначені зі слів пацієнтки у розділі анамнез захворювання. З відповідей на запит суду та з наданої медичної документації встановлено, що необхідним чином (для судово-медичного аналізу) діагноз захворювань опорно-рухового апарату у ОСОБА_4 не сформульовано, а оригінали медичної документації, які б відображали стан здоровя пацієнтки до досягнення 18-річного віку в архівах лікувальних закладів не збереглися. Зважаючи на те, що в документах, наданих в розпорядження судово-медичної експертної комісії, не міститься відомостей щодо захворювань, на які страждала підекспертна до досягнення 18-річного віку, встановити наявність звязку із захворюваннями опорно-рухового апарату, наявними у пацієнтки на теперішній час, видається неможливим.

В цей же час, відповідно до заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, вона просила суд визнати рішення відповідача про відмову у визнанні її інвалідом з дитинства незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а також зобовязати відповідача призначити повторну судово-медичну експертизу, яку провести з урахуванням її доводів та доказів.

За змістом частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною другою цієї ж статті визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що безпосередньо відповідачем не приймалось рішення про відмову у визнанні ОСОБА_4 інвалідом з дитинства. Матеріали справи містять відповідь Орджонікідзевської МСЕК, яка стосувалась не можливості підтвердити факт інвалідності позивача з дитинства, а також відповіді Департаменту охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації за зверненнями позивача та її представника, довідку комісії щодо перевірки викладених у зверненні фактів.

Відтак, за відсутності рішення відповідача щодо вирішення можливості встановлення позивачеві інвалідності з дитинства, суд відповідно до статті 2, 17 Кодексу адміністративного судочинства України позбавлений можливості здійснити перевірку такого рішення на його відповідність вимогам закону, оскільки завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів осіб від вже існуючих порушень з боку субєктів владних повноважень.

В цей же час, як передбачено п.п. 2325 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 3 грудня 2009 р., у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або інвалід має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров'я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров'я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення. Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ. МОЗ за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи. В особливо складних випадках Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, Кримська республіканська, обласна, центральна міська комісія та МОЗ можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для комісії мають рекомендаційний характер. Рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку.

Відсутність відповідного висновку комісії (рішення), яке було б прийнято відповідачем у відповідності до вищевказаних вимог Положення, утворило для позивача ситуацію правової невизначеності, внаслідок якої вона позбавлена можливості вжити заходів з метою відновлення її порушеного права. Тому суд, виходячи з положень частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за необхідне в даному випадку вийти за межі позовних вимог з метою повного та всебічного захисту прав позивача, та зобовязати відповідача прийняти висновок (рішення) за наслідками розгляду документів ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7) ОСОБА_9 відповідно до вимог п.п. 5, 23 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_4 про зобовязання відповідача призначити повторну судово-медичну експертизу, яку провести з урахуванням її доводів та доказів, то під час судового розгляду у справі була призначена судово-медична експертиза, яка була належним чином проведена, та за наслідками чого був складений відповідний висновок. Крім того, до повноважень відповідача не віднесено призначення повторної судово-медичної експертизи, оскільки відповідно до положень Закону України «Про судову експертизу», таку експертизу призначає орган, який розглядає справу, що і було зроблено в даній адміністративній справі. Відтак, ці вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи вищевикладене, позов ОСОБА_4 суд задовольняє частково.

Керуючись ст.ст. 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Зобовязати комунальну установу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Управління охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації прийняти висновок (рішення) за наслідками розгляду документів ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7) ОСОБА_9 відповідно до вимог п.п. 5, 23 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 29 березня 2016 р.

Повний текст постанови виготовлено 1 квітня 2016 р.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.В. Шалагінова