Справа № 804/16491/15
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Павловський С.В., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 - Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, відповідача-2 - Ліквідаційної комісії Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправим та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та зобов'язання вчинити певні дії, -
22 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, третя особа - Криворізьке міське управління Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, в якому, з урахуванням уточнення адміністративного позову, позивач просить суд:
- визнати наказ від 06.11.2015 р. № 485 о/с ГУМВС України в Дніпропетровській області про звільнення зі служби незаконним та скасування його;
- відновити ОСОБА_1 на займаній посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Центрально-міського районного відділу Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області;
- зобов'язати допустити ОСОБА_1 до атестації і перевести з раніше займаної посади старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Центрально-міського районного відділу Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області на іншу вакантну посаду, у зв'язку із реорганізацією і скороченням штатів;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 06.11.2015 р.;
- стягнути на користь ОСОБА_1 грошові кошти у відшкодування сплати правової допомоги згідно квитанції адвоката.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що його звільнення з органів внутрішніх справ України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» здійснено безпідставно, з порушенням вимог чинного законодавства. Зазначено, що в жовтні 2015 року усіх службовців райвідділу принудили написати рапорти про звільнення з міліції і перехід на службу до поліції. Такий рапорт написав й позивач, будучи впевненим, що йдеться саме про перевід до поліції. Також, позивачем зауважено, що йому було відомо, що усі мають пройти атестацію для вирішення питання про перевід до поліції. Позивачем зазначено, що він був готовий для переатестування, проте його не було запрошено. Окрім цього, з наказом про майбутнє скорочення штатів позивача не ознайомлено. Доручення та наряди за службою позивач не отримував. За усним розпорядженням керівника з 12.11.2015 р. по 13.11.2015 р. позивач ніс службу в складі добового наряду у черговій частині райвідділу. 18.11.2015 р. позивачем отримано витяг з наказу ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 р. № 485 о/с, та у той же день, 18.11.2015 р., позивачу видали трудову книжку, в яку внесено запис за № 1 від 06.11.2015 р. про «звільнення з органів внутрішніх справ». Позивач вважає, що відповідачем були порушені вимоги ст. 42 КЗпП України, якою передбачена необхідність врахування наявності переважного права на залишення на роботі. Також, зазначено, що він утримує двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також, на його утриманні знаходиться дружина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка не працює, у зв'язку із доглядом за дитиною, яка не досягла 3-х річного віку. Разом з тим, з посиланням на норми Кодексу законів України про працю та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», позивачем зауважено, що розірвання трудового договору може бути здійснено лише за попередньою згодою виборною органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є позивач. Посилаючись на вказані обставини у їх сукупності, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та поновити його на роботі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 січня 2016 року судом здійснено заміну первинного відповідача у адміністративній справі з Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області на належного відповідача - Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. Залучено до участі у адміністративній справі як другого відповідача - Ліквідаційну комісію Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, вилучивши її зі складу третіх осіб.
У судове засідання 10.03.2016 р. прибув позивач та представник відповідача-1.
Відповідач-2 належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду, у судове засідання уповноваженого представника не направив.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.
Представник відповідача-1 проти позову заперечував, надав письмові заперечення проти позову, в яких свою позицію обґрунтовував тим, що виходячи з положень, викладених у постанові Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730, Кабінетом Міністрів України зазначено про ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, у тому числі, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та не визначено правонаступників. У даному випадку, Кабінетом Міністрів України було прийнято рішення не про реорганізацію, а про повну ліквідацію органів внутрішніх справ. З посиланням на п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», відповідач зазначив, що позивач був належним чином попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону України «Про Національну поліцію», що носить загальнодоступний характер, з дотриманням вимог щодо мінімальних термінів попередження. Окрім цього, відповідачем зауважується, що наказом МВС України «Про організаційно штатні питання» від 06.11.2015 року № 1388 були скорочені всі штати ГУМВС, у тому числі, і в Центрально-Міському районному відділі Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Отже, підчас реформування ОВС відбулася повна ліквідація ГУМВС України в Дніпропетровській області, як юридичної особи, без правонаступництва (передачі прав та обов'язків). Тому, відповідач вважає, що оскільки посада, з якої було звільнено позивача, скорочена, орган, з якого було звільнено, а саме, ГУМВС - ліквідовано, запропонувати та перевести позивача на іншу посаду в територіальних підрозділах ГУМВС не було можливим. На думку відповідача, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування позивача в новоутвореній установі - Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області, відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію», не є обов'язком роботодавця - ГУМВС України в Дніпропетровській області, а отже, ГУМВС виконало передбачені законодавством вимоги щодо здійснення дій по працевлаштуванню ОСОБА_1, та, як наслідок, під час звільнення ОСОБА_1 ГУМВС діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством. Враховуючи вищезазначене, представник відповідач зазначив, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, заявою від 10.03.2016 р. просив суд розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.
У судовому засіданні 10 березня 2016 року судом ухвалено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження, з урахуванням вимог ст. 122, 128 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини.
Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, що відповідно до положень п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, відноситься до поняття публічної служби, отже, спори щодо проходження якої, у тому числі, й спори щодо прийняття, звільнення з неї, отримання відповідних компенсацій, пов`язаних з її проходженням згідно п. 2 ч. 2 ст. 17 цього Кодексу, віднесені до компетенції адміністративних судів, та повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.
З матеріалів справи вбачається, що з 10.01.1999 року ОСОБА_1 перебував на службі в Центрально-міському районному відділі Криворізького міського управління УМВС України в Дніпропетровській області.
Відповідно до витягу послужного списку, ОСОБА_1 працював на посадах:
- оперуповноваженого відділення карного розшуку Центрально-міського районного відділу Криворізького міського управління УМВС України в Дніпропетровській області з 10.01.1999р. по 20.01.1999 р. (наказ КМУ від 16.01.1999 р. № 5 о/с);
- оперуповноваженого відділення кримінальної міліції у справах неповнолітніх Центрально-міського районного відділу Криворізького міського управління УМВС України в Дніпропетровській області з 20.01.1999 р. по 26.09.2007 р. (наказ КМУ від 28.01.1999р. № 11 о/с);
- оперуповноваженого відділення кримінальної міліції у справах дітей Центрально- міського районного відділу Криворізького міського управління УМВС України в Дніпропетровській області з 26.09.2007 р. по 30.09.2008 р. (наказ УМВС від 03.10.2007 р. №159 о/с);
- оперуповноваженого відділення кримінальної міліції у справах дітей Центрально- міського районного відділу Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області з 30.09.2008 р. по 07.08.2012 р. (наказ ГУМВС від 03.09.2008 р. №214 о/с);
- старшого оперуповноваженого відділення кримінальної міліції у справах дітей Центрально-міського районного відділу Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області з 07.08.2012 р. по 10.06.2013 р. (наказ КМУ від 07.08.2012 року № 63 о/с);
- старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Центрально - міського районного відділу Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області з 10.06.2013 р. по 06.11.2015 р. (ГУМВС від 10.06.2013 року № 166 о/с).
Проходив службу в наступних званнях:
- лейтенант міліції (наказ МВС України від 28.02.1999 р. №26 о/с);
- старший лейтенант міліції (наказ УМВС України в Дніпропетровській області від 31.08.2001 р. № 139 о/с);
- капітан міліції (наказ УМВС України в Дніпропетровській області від 24.04.2006 р. № 73 о/с);
- майор міліції (наказ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 31.10.2012 р. № 217 о/с).
В жовтні 2015 року позивачем був поданий рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г», у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
06.11.2015 року наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 485 о/с старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Центрально-Міського районного відділу Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області майора міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС.
18.11.2015 року позивач отримав витяг з наказу ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 р. № 485 о/с .
Не погоджуючись з даним наказом та бажаючи поновитись на роботі, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII), Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Закон № 580-VIII був опублікований 06.08.2015 року в газеті Голос України та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто, 07.11.2015, крім, зокрема, пунктів 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто, з 07.08.2015 р.
Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Суд зауважує, що, в даному випадку, будь-якого обов'язку в УМВС України в Дніпропетровській області щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення чинним законодавством не передбачено, оскільки останній попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону.
Пункти 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачають, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Відповідно до пукту 10 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 р., працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Відповідно до пункту 11 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення зазначеного Закону, перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.
Отже, Законом № 580-VIII передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 885 від 28.10.2015 року, чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Таким чином, вищезаначені норми Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Судом встановлено, що не заперечується відповідачем, що у період з 06.08.2015 року до 06.11.2015 року позивач виявляв бажання проходити службу в поліції.
Проте, відповідачі не тільки жодним чином не обґрунтували відсутність можливості подальшого використання позивача на службі та не врахували відсутність відмови позивача від проходження служби в поліції, але й не перевірили взагалі можливість реалізації його права на прийняття на службу до поліції, а саме, до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Отже, в порушення вимог пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 року, з моменту опублікування Закону України «Про Національну поліцію» (з 06.08.2015 року) та до прийняття спірного наказу (06.11.2015 року) про звільнення позивача за пунктом 64 «г» (через скорочення штату), позивачу не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, взагалі не було перевірено можливості його подальшого використання на службі, та відповідності вимогам поліцейського. Отже, в порушення пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону, та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, за наявності виявленого бажання продовжити службу в органах Національної поліції, не вирішено питання про перевод позивача до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Вимоги до кандидатів на службу в поліції, пердбачені статтєю 49 Закону України "Про національну поліцію", відповідно до якої, на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.
Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоров'я, на службу в поліції не можуть бути прийняті особи у випадках, визначених частиною другою статті 61 цього Закону, а також особи які: 1) відмовляються від взяття на себе зобов'язань дотримуватися обмежень та/або від складання Присяги поліцейського, визначених законом; 2) особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України «Про очищення влади».
Відповідно до ст. 50 зазначеного Закону, громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, з метою визначення стану їхнього здоров'я зобов'язані пройти медичні обстеження, а також перевірку рівня фізичної підготовки, психофізіологічне обстеження, обстеження на предмет виявлення алкогольної, наркотичної та токсичної залежності в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України. Громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі. Відповідно до порядку, встановленого законом, щодо осіб, які претендують на службу в поліції, проводиться спеціальна перевірка, порядок проведення якої визначається законом та іншими нормативно-правовими актами.
Обмеження, повязані зі службою в поліції, визначені статтєю 61 Закону України «Про національну поліцію».
З матеріалів справи вбачається, що позивач з 10.06.2013 року проходив службу на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Центрально - міського районного відділу Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, та має звання майора міліції. В органах МВС з 10.01.1999 року, вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 19 років 11 місяців 20 днів. За період служби в ОВС заохочувався 3 рази та нагороджений відзнаками за сумліну службу другого і третього ступеня. Обмежень, пов'язаних зі службою у полиції згідно до ст. 61 Закону України «Про Національну поліцію» - не має.
Отже, суд вважає, що позивач має достатній досвід у роботі, знання, відповідну кваліфікацію, бажання працювати в поліції, та віповідає вимогам поліцейського, що передбачені діючим законодаством України.
Також, згідно із п. 48 Положення № 114, атестація осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводиться на кожній із займаних посад через чотири роки, а також, при призначенні на вищу посаду, переміщенні на нижчу посаду і звільненні з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадиться по закінченні року з дня останньої атестації, а у виняткових випадках незалежно від цього строку.
Відповідно до пп. 1.4 п. 1 Інструкції про порядок проведення атестування особового складу органів внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 22.03.2005 року № 181, атестування осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводиться, на кожній із займаних посад - через 4 роки; при призначенні на вищу посаду, переміщенні на нижчу посаду і звільненні з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадиться по закінченні року з дня останньої атестації, а у виняткових випадках (зокрема, при скороченні штатів чи реорганізації органів внутрішніх справ України) незалежно від цього строку.
Згідно пояснень позивача, перед звільненням з органів внутрішніх справ атестацію відносно нього проведено не було. Відповідачами з посиланням на належні та допустимі докази зазначені обставини не заперечувались, доказів на їх спростування надано не було.
Отже, фактичні обставини, що мали місце і передували звільненню ОСОБА_1, свідчать, що звільнення проведено з порушенням вимог Інструкції № 181, та, у свою чергу, видано наказ про звільнення від 06.11.2015 № 485 о/с з порушенням вимог чинного законодавства України.
За таких обставинах, оскаржуваний наказ від 06.11.2015 року № 485 о/с не може вважатися законним та обґрунтованим, тому, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу від 06.11.2015 року № 485 о/с в частині звільнення ОСОБА_1
Суд не бере до уваги доводи відповідачів про те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» під час реформування ОВС відбулася повна ліквідація ГУМВС України в Дніпропетровській області як юридичної особи, та згідно положень наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання» з 06.11.2015 скорочені всі штати ГУМВС, у тому числі, і в Центрально-Міському районному відділі Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, у тому числі й посада, яку займав позивач, враховуючи, що відповідачами не надано до суду жодних доказів того, що на момент розгляду справи процедура ліквідації Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області завершена, а запис про припинення юридичної особи - Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Щодо посилання позивача у позовній заяві про те, що його звільнення проведено без згоди профспілкової організації, суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 43 КЗпПУ не є порушенням звільнення позивача без погодження з профспілковим органом, оскільки відбулася повна ліквідація установи, а тому, попередньої згоди профспілкового органу для розірвання трудового договору з працівником через скорочення штатів не потрібно.
Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.
Наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнятий 06.11.2015 року, отже, стягненню середнього грошового утримання за час вимушеного прогулу та поновленню на посаді ОСОБА_1 підлягає з 06.11.2015 року.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Центрально-міського районного відділу Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області з 06 листопада 2015 року, та зобов'язати Ліквідаційну комісію Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час вимушеного прогулу, починаючи із 06 листопада 2015 року по день поновлення на роботі, відповідно, позовні вимоги позивача у цій частині підлягають задоволенню.
З метою повного поновлення прав особи, яка звернулась за судовим захистом, суд вважає за необхідне також зобов'язати Ліквідаційну комісію Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області допустити позивача до атестації, та зобов'язати Ліквідаційну комісію Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області розглянути питання щодо прийняття позивача на службу до поліції, як працівника міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію».
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у відшкодування сплати правової допомоги, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.
Згідно із ч. 3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ встановлено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року N 4191-VI.
Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначає розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Разом з тим, згідно статтей 28, 29 «Правил адвокатської етики», затверджених Установчим з'їздом адвокатів України 17.11.2012 року:
1. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;
2. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги;
3. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.
4. Адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, якщо обов'язок клієнта з погашення цих витрат визначено договором або визначений законом;
5. В договорі про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і таке інше) та може бути визначений їх обсяг;
6. Якщо необхідність несення фактичних витрат певних додаткових видів або збільшення їх орієнтовного обсягу, визначеного раніше, з'ясувалася після укладення договору, адвокат повинен негайно повідомити про це клієнта та отримати його згоду на погашення необумовлених раніше видатків.
Гонорар щодо оплати праці адвоката у адміністративній справі має бути аргументованим, тобто, адвокат має пояснити суду, як визначалась вартість юридичної допомоги. Визначаючи обсяг адвокатського гонорару, слід врахувати суму договору про надання правової допомоги, а також, обґрунтованість вартості послуг правового характеру, наданих адвокатом.
Отже, для встановлення судом правових підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат на оплату правової допомоги у справі, позивачу необхідно було надати до суду наступні документи: договір із особою, що надає правову допомогу; акт виконаних робіт по договору; докази оплати вартості правової допомоги; розрахунок особи, яка надає правову допомогу, де зазначено кількість годин витрачених на правову допомогу саме позивачу і саме у цій справі; період, в якому надавалась правова допомога (оскільки розмір мінімальної заробітної плати передбачається Законами України «Про Державний бюджет» і змінюється з настанням певної календарної дати).
Враховуючи, що протягом розгляду адміністративної справи позивачем не було надано належних та допустимих письмових доказів щодо документально-підтверджених витрат на оплату правової допомоги, а також, враховуючи, що у позовних вимогаг позивач не зазначає яку саме суму він просить суд стягнути, суд вважає позовну вимогу необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Частиною першою ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до частини першої ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Частиною першою ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Отже, на підставі вищезазначених норм законодавства, встановлених судом обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своєї позиції, суд робить висновок, що Ліквідаційною комісією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та Ліквідаційною комісією Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області не надано беззаперечних письмових доказів на підтвердження своєї позиції, суд вважає наказ в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ протиправним та таким, що підлягають скасуванню, тому, адміністративний позов є таким, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду про присудження виплати заробітної плати у межах стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 69 - 71, 86, 94, 122, 128, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1 - Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, відповідача-2 - Ліквідаційної комісії Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправим та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 № 485 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів).
Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Центрально-міського районного відділу Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, з 06 листопада 2015 року.
Зобов'язати Ліквідаційну комісію Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області допустити ОСОБА_1 до атестації та розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до п. 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» у Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області.
Зобов'язати Ліквідаційну комісію Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період починаючи з 06 листопада 2015 року по день поновлення на роботі.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць, звернути до негайного виконання.
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.П. Павловський