Справа № 2а-7900/08/1570
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року м. Київ К/800/19195/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою Виконавчого комітету Одеської міської ради на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2012р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013р. у справі № 2а-7900/08/1570 за позовом

прокуратури м. Одеси в інтересах Держави в особі Одеської обласної державної адміністрації

та за адміністративним позовом третьої особи на стороні позивача з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4

до виконавчого комітету Одеської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення від 14.02.2008р. №142

треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «Софія Інвест», ПП «Прометей», ОСОБА_15, ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:

Прокуратура м.Одеси звернулася інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації з позовом, в якому позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.02.2008 року №142 «Про надання дозволу ТОВ «Софія Інвест» на будівництво торгово-офісного центру за адресою: АДРЕСА_1».

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що на час прийняття відповідачем рішення від 14.02.2008 року №142 у ТОВ «Софія Інвест» були відсутні документи, які передбачені Законом України «Про планування і забудову територій» та Правилами забудови м.Одеси, затвердженими рішенням ОМР від 26.09.2003 року №1716-ІV. Також позивач зазначає, що буд. АДРЕСА_1 внесений до списку, затвердженого рішенням виконкому Одеської обласної ради депутатів трудящих від 27.07.1971 року №381, пам'ятників загальносоюзного, республіканського та місцевого значення, як «Історико-меморіальний будинок, де з 1887 року по 1889 рік мешкав болгарський поет і письменник Іван Вазов». Крім того, в порушення ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» у ТОВ «Софія Інвест», при прийняті рішення №142 від 14.02.2008 року, був відсутній погоджувальний висновок відповідного органу охорони культурної спадщини.

Під час розгляду справи третя особа ОСОБА_4 звернувся з самостійними вимогами на предмет спору посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить АДРЕСА_1, а відповідач, приймаючи спірне рішення, в порушення ст.13, 41 Конституції України фактично розпорядився його власністю без його відома.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2012р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013р., позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 серпня 2008 року №142 «Про надання дозволу ТОВ «Софія Інвест» на будівництво торгово-офісного центру за адресою: АДРЕСА_1».

На постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2012р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013р. надійшла касаційна скарга Виконавчого комітету Одеської міської ради, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про їх скасування та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ «Софія Інвест» звернулася до виконавчого комітету Одеської міської ради з заявою стосовно будівництва торгово-офісного центру за адресою: АДРЕСА_1.

14 лютого 2008 року виконкомом Одеської міської ради було прийняте оскаржуване рішення №142 «Про надання дозволу ТОВ «Софія Інвест» на будівництво торгово-офісного центру за адресою: АДРЕСА_1».

Відповідно до п.п.2.4 даного рішення ТОВ «Софія Інвест» було зобов'язано до початку будівництва здійснити відселення громадян, які проживають у жилих будинках АДРЕСА_1, з наданням іншого благоустроєного житлового приміщення, а також вирішити майнові питання з власниками нежитлових об'єктів, які розташовані на ділянці, що підлягає забудові. Пунктом 2.5 зазначеного рішення був передбачений початок здійснення будівництва торгово-офісного центру, а саме І квартал 2009 року.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги сиди попередніх інстанцій дійшли висновку, що на час прийняття виконкомом Одеської міської ради спірного рішення у ТОВ «Софія Інвест» були відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 так як рішення з цього приводу міською радою не приймалося. Також при будівництві торгово-офісного центру знесенню підлягали квартири, які належать громадянам на праві власності, у зв'язку з чим, не передбачалось встановленої законом компенсації вартості належних третім особам на праві власності житлових приміщень. Крім того, органом місцевого самоврядування не було взято до уваги, що будинок АДРЕСА_1 внесений до списку пам'ятників загальносоюзного, республіканського та місцевого значення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів, враховуючи наступне.

Частиною першою статті ст.24 Закону «Про планування і забудову територій» передбачено, що фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво).

Згідно ч.2 ст.24 зазначеного Закону фізичні та юридичні особи, заінтересовані в здійсненні будівництва об'єктів містобудування, подають письмову заяву про надання дозволу на будівництво до виконавчого органу відповідної ради або Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації.

Відповідно до ч.3 цієї ж статті до заяви додається документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. У разі, якщо замовник (забудовник) не є власником чи користувачем земельної ділянки, також подається нотаріально засвідчена згода власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки, а якщо ділянка перебуває у користуванні, - нотаріально засвідчені згоди власника та користувача земельної ділянки на її забудову.

Згідно п.1.5 Правил забудови м. Одеси, затверджених 26 вересня 2003 року рішенням Одеської міської ради №1716-ІV ці правила обов'язкові для всіх суб'єктів містобудівної діяльності - фізичних та юридичних осіб, незалежно від форм власності, організаційно-правових форм, здійснюючих містобудівну діяльність в межах міської території, і розповсюджуються на всі категорії об'єктів.

Пункт 1.7 Правил передбачає, що основними етапами містобудівної діяльності по проектуванню та будівництву будівель і споруд у м. Одесі є: погодження місця розташування об'єкта; підготовка вихідних даннях на проектування; розробка, погодження, експертиза і затвердження проектно-кошторисної документації; підготовка проекту відведення земельної ділянки; підготовка виконавчим комітетом та внесення на розгляд Одеської міської ради пропозиції щодо відведення земельних ділянок; оформлення та реєстрація документів, що засвідчують право на земельну ділянку для будівництва і експлуатації об'єкту; будівництво та прийняття об'єктів в експлуатацію.

Згідно п.5.8 розроблена проектна документація підлягає погодженню з санітарними, природоохоронними та пожежними органами, управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської міської ради (по будівлям - пам'яткам архітектури, історії та культури, в охоронних зонах цих пам'яток та по всіх об'єктах, що знаходяться в історичному центрі міста), усіма службами, що видали технічні умови, іншими органами, перелік яких визначається архітектурно-планувальним завданням.

Згідно п.6.3.8 Правил розроблений проект відведення земельної ділянки, після отримання позитивного висновку державної землевпорядної експертизи, направляється в управління земельних ресурсів для підготовки проекту рішення виконавчого комітету Одеської міської ради про дозвіл на будівництво, а також про внесення пропозицій Одеській міській раді про затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки для будівництва та експлуатації об'єкта.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судами попередніх інстанцій, дані положення нормативних актів були порушені відповідачем, якій не здійснив підготовку та внесення на розгляд Одеської міської ради пропозиції щодо відведення земельних ділянок.

Згідно ч.13 ст.24 Закону України «Про планування і забудову територій» дозвіл на будівництво об'єкта містобудування не є документом, що засвідчує право власності чи право користування (оренди) земельними ділянками.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Софія Інвест» звернулася до ВК ОМР з заявою стосовно будівництва торгово-офісного центру за адресою: АДРЕСА_1. Однак на час прийняття ВК ОМР спірного рішення, у ТОВ «Софія Інвест» були відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та третім особам ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 та іншим належать на праві власності об'єкти нерухомого майна - квартири в будинках АДРЕСА_1 які згідно проекту будівництва вказаного торгово-офісного центру фактично підлягають знесенню (т.1 а.с.33, 38, 57-104, 107-114, 117-124, 143-144, 223-224, т.3 а.с.178-179, т.4 а.с.54-178).

А згідно з ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 7 ст.319 Цивільного кодексу України визначено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єкта права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч.2 ст.353 цього Кодексу.

Згідно ст.12 Закону «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» реалізація інвестиційних проектів комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду здійснюється за умови попереднього і повного відшкодування вартості власникам жилих приміщень втрат шляхом надання за їх згодою іншого житла або грошової компенсації.

З аналізу зазначених норм вбачається, що право власності громадянина, в тому числі і право володіння та користування своїм майном, може бути припинено лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а примусове відчуження об'єкта права власності - лише як виняток з мотивів суспільної необхідності.

Відповідно до п.п.2.4 спірного рішення відповідача №142 від 14.02.2008 року ТОВ «Софія Інвест» було зобов'язано до початку будівництва (яке відповідно до п.п.2.5 цього рішення зобов'язано розпочати у 1 кварталі 2009 року) здійснити відселення громадян, які проживають у жилих будинках АДРЕСА_1 з наданням іншого благоустроєного житлового приміщення, а також вирішити майнові питання з власниками нежитлових об'єктів, які розташовані на ділянці, що підлягає забудові, тобто вказаним спірним рішення відповідача фактично було передбачено примусове припинення майнових прав власників житлових та нежитлових приміщень у вказаних будинках.

Разом з тим, в ході розгляду справи відповідачем не було надано суду доказів прийняття Одеською міською радою, як суб'єктом місцевого самоврядування, будь-яких рішень щодо примусового припинення права власності на об'єкти нерухомості у вказаних будинках, доказів делегування Одеською міською радою повноважень на прийняття таких рішень виконкому Одеської міської ради, а також наявності суспільної необхідності у припиненні права власності третіх осіб на об'єкти нерухомості в будинках 32-34 по вул.Софіївська в м.Одеса та в чому така необхідність полягає.

Не містить обґрунтування наявності суспільної необхідності у припиненні права власності третіх осіб і спірне рішення відповідача.

Більш того, вказане спірне рішення відповідача фактично взагалі не передбачає встановленої законом компенсації вартості належних третім особам на праві власності житлових приміщень, оскільки п.2.4 цього рішення передбачене лише надання особам, які проживають у вказаних будинках (а не власникам), іншого благоустроєного житлового приміщення без визначення умов надання таких приміщень - у власність, в оренду, у постійне чи тимчасове користування.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку, що рішення виконкому Одеської міської ради від 14.02.2008 року №142 було прийнято без урахування законних інтересів та вимог власників жилих та нежилих приміщень за вказаною адресою, не у встановленому діючим законодавством порядку та за відсутності у відповідача повноважень для прийняття рішення щодо майнових прав власників.

В ході розгляду справи судами також встановлено, що буд.АДРЕСА_1 внесений до списку пам'ятників загальносоюзного, республіканського та місцевого значення, затвердженого рішенням виконкому Одеської обласної ради депутатів трудящих від 27.07.1971 року №381, як «Історико-меморіальний будинок, де з 1887 року по 1889 рік мешкав болгарський поет і письменник Іван Вазов».

Згідно ч.1 ст.18 Закону «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, лише за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі.

Між тим, при прийнятті виконкомом Одеської міської ради спірного рішення погодження відповідного органу охорони культурної спадщини було відсутнє.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що при вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій вірно застосовані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. За таких обставин підстав для задоволення касаційної скарги судова колегія не вбачає.

Згідно із ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради відхилити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2012р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: