Справа № 2а/0270/3941/12
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 березня 2016 р. Справа № 2а/0270/3941/12

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління МВС України на Південно-Західній залізниці, голови ліквідаційної комісії управління МВС України на Південно-Західній залізниці Коваленка Ігоря Олександровича про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2012 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, про визнання незаконними і скасування наказів управління МВС України на Південно-Західній залізниці (далі - УМВС України на Південно-Західній залізниці, відповідач) №147 о/с та №148 о/с від 16 липня 2012 року в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ; поновлення на посаді інспектора патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниці УМВС України на Південно-Західній залізниці з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2012 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою від 16 грудня 2015 року Вищий адміністративний суд України скасував зазначенні рішення судів, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року залучено до участі у справі як другого відповідача голову ліквідаційної комісії УМВС України на Південно-Західній залізниці Коваленка Ігоря Олександровича.

В судове засідання позивач не прибув, поряд із цим 22 березня 2016 року надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Відповідачі в судове засідання також не прибули. Відповідачу 1 судова повістка була направлена на адресу, внесену до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідачу 2 судова кореспонденція направлялася на службову адресу - адресу Головного управління Національної поліції у м. Києві, внесену до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак від відповідача 1 до суду повернувся невручений конверт зі вмістом поштового відправлення.

Відповідно до положень ч.ч. 8, 11 ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважається, що повістку вручено юридичній особі, якщо вона доставлена за адресою, внесеною до відповідного державного реєстру, або за адресою, яка зазначена її представником, і це підтверджується підписом відповідної службової особи.

У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Відтак, суд дійшов висновку, що управління МВС України на Південно-Західній залізниці про дату, час, місце судового розгляду справи було повідомлене належним чином.

Крім того, 22 березня 2016 року від представника ліквідаційної комісії управління МВС України на Південно-Західній залізниці за довіреністю (довіреність за підписом голови ліквідаційної комісії управління МВС України на Південно-Західній залізниці, заступника начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві, полковника міліції Коваленка І.О.) надійшло клопотання про відкладення розгляну справи у зв'язку з перебуванням представника відповідача у відрядженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КАС України особи, які беруть участь у справі, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі, які не можуть з поважних причин прибути до суду, зобов'язані завчасно повідомити про це суд.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 49 КАС України особи, які беруть участь у справі, мають право заявляти клопотання.

Таким чином, особи, які беруть участь у справі, можуть звернутися до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, посилаючись на обставини, що їм перешкоджають взяти участь у судовому засіданні. При цьому, остаточно поважність причин неприбуття, що перешкоджають взяти участь особи у судовому засіданні оцінюватиме суд у кожному конкретному випадку, з метою визначення правових наслідків такого неприбуття.

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати процесуальні права і неухильно виконувати процесуальні обов'язки. При цьому, під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників адміністративного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Недобросовісним користуванням процесуальними правами вважається, зокрема, неприбуття учасників судового процесу у судові засідання без поважних причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій. Вказані підстави спрямовані на свідоме невиправдане затягування судового процесу та порушення права інших учасників судового процесу.

Відповідно до положень статті 56 КАС України сторона може брати участь в адміністративному процесі особисто і (або) через представника. Представники беруть участь в адміністративному процесі на основі договору або закону.

Представник відповідача просить суд відкласти розгляд справи, однак жодних доказів в обґрунтування клопотання не надає. Крім цього, представник відповідача жодним чином не зазначив, чому відповідач не може забезпечити прибуття іншого свого представника, який би здійснив його представництво у судовому процесі. З огляду на це в суду виникають сумніви щодо того, чи добросовісно представник відповідача користується своїм процесуальними правами, зокрема заявляти клопотання про відкладення судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України в разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

З указаних у клопотанні представника відповідача аргументів суд не знаходить достатніх підстав для відкладення судового засідання, а тому вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши адміністративну справу, суд установив, що наказом УМВС України на Південно-Західній залізниці № 148 о/с від 16 липня 2012 року, відповідно до підпункту "є" пункту 63 (за порушення дисципліни) сержанта міліції ОСОБА_1, інспектора патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниця лінійного відділу на станції Жмеринка управління МВС України на Південно-Західній залізниці, звільнено з органів внутрішніх справ у запас з постановкою на військовий облік. Як вбачається з даного наказу, підставою його прийняття був наказ УМВС України на Південно-Західній залізниці №147 о/с від 16 липня 2012 року (а. с. 65 тому 1).

Відповідно до пункту 2 наказу УМВС України на Південно-Західній залізниці №147 о/с від 16 липня 2012 року за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у порушенні вимог статей 124, 140 Статуту патрульно-постової служби міліції України, затвердженого наказом МВС України від 28 липня 1994 року № 404 та частини 2 статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV, на інспектора патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниця Управління МВС України на Південно-Західній залізниці сержанта міліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни.

Прийняттю даного наказу передувало проведення службового розслідування, результати якого викладені у висновку від 16 липня 2012 року. У висновку, зокрема, зазначено, що 13 липня 2012 року з 20:00 год. до 08:00 год. наступного дня на чергування по охороні громадського порядку на території залізничного вокзалу станції Вінниця (маршрут № 342) заступили інспектори патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниця лінійного відділу на станції Жмеринка сержант міліції ОСОБА_1 та молодший сержант міліції ОСОБА_3

Також у висновку зазначено, що 14 липня 2012 року о 03:00 год. до вказаних працівників міліції звернулися громадяни повідомленням про те, що в залі очікування залізничного вокзалу станції Вінниця спить невідомий чоловік з явними ознаками алкогольного сп'яніння. Крім того, останній на сидінні справляв природні потреби. Підійшовши до зазначеного громадянина, як у подальшому було встановлено ОСОБА_4, працівники міліції намагалися його розбудити, однак, він не реагував та продовжував спати. Намагаючись підняти останнього, працівники міліції не втримали його та він впав на підлогу. В цей час проходила невідома громадянка та зробила працівникам міліції зауваження, після чого вони залишили ОСОБА_4 на сидінні та вийшли з залу очікування.

При перевірці службової документації лінійного відділення на станції Вінниця встановлено, що 14 липня 2012 року ОСОБА_4 до чергової частини не доставлявся та адміністративні матеріали відносно нього не складалися. Про вказаний факт сержант міліції ОСОБА_1 та молодший сержант міліції ОСОБА_3 керівництву не доповіли.

Таким чином, в ході проведення службового розслідування встановлено, що позивач порушив вимоги п. 2.1 розділу IV Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22 лютого 2012 року № 155, вимог ст.ст. 124, 140, 143, 144 Статуту патрульно-постової служби міліції України, затвердженого наказом МВС України від 28 липня 1994 року № 404, та п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22. лютого 2006 року №3460-IV.

Зазначені порушення стали підставою для прийняття наказів, що є предметом розгляду адміністративної справи.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Відповідно до частини 1 ст. 18 Закону України "Про міліцію" (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права та обов'язки визначаються Положенням про походження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 ( далі - Положення № 114).

Підстави звільнення зі служби осіб рядового і молодшого начальницького складу визначені пунктом 63 Положення № 114, зокрема, відповідно до підпункту "є", - за порушення дисципліни.

На думку відповідача 1, порушення службової дисципліни сержантом міліції ОСОБА_1 полягало в порушенні вимог п. 2.1 розділу IV Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22 лютого 2012 року № 155 (далі - Правила № 155 ), вимог ст.ст. 124, 140, 143, 144 Статуту патрульно-постової служби міліції України, затвердженого наказом МВС України від 28 липня 1994 року № 404 (далі - Статут № 404 ), та п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV.

З даним висновком відповідача 1 суд не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до п.п. 2. 1 п. 2 розділу IV Правил поведінки та професійної етики, ці Правила поведінки під час виконання службових обов'язків, оперативно - службових завдань вимагають від працівника органів внутрішніх справ, зокрема,

- безперечно і неухильно поважати та захищати права та свободи людини і громадянина, відповідаючи перед державою і суспільством за життя та безпеку людей у ситуаціях, що потребують втручання правоохоронців. Поважати гідність людини, виявляти до неї гуманне ставлення та повагу;

- не допускати проявів жорстокого або принизливого ставлення до людей, поважати їх природне право на життя, законні права на свободу думки, совісті, самовираження, збереження здоров'я, мирне зібрання, володіння майном тощо.

При виявленні протиправних дій та їх припиненні працівник зобов'язаний, зокрема, зберігати витримку і гідність, контролювати свій емоційний стан, своїм видом і діями демонструвати впевненість і спокій; утримуватись від жорстких дій і різких висловлювань стосовно правопорушника, що передбачено п. 2.2 Правил.

Як встановлено судом, на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 працював на посаді інспектора патрульної служби.

Згідно з п. 4 Статуту № 404 працівники міліції, які несуть патрульно-постову службу, повинні поважати гідність особи і ставитися до неї гуманно.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" від 22 лютого 2006 року №3460-IV (далі - Статут № 3460) на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Статтею 14 Статуту № 3460 встановлено, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

У разі вчинення незначного порушення службової дисципліни начальник може обмежитись усним попередженням особи рядового або начальницького складу щодо необхідності суворого додержання службової дисципліни.

У разі притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу, які мають дисциплінарне стягнення і знову допустили порушення службової дисципліни, дисциплінарне стягнення, що накладається, має бути більш суворим, ніж попереднє.

У разі повторного вчинення особою рядового або начальницького складу незначного проступку з урахуванням його нетяжкості, сумлінного ставлення цієї особи до виконання службових обов'язків, нетривалого перебування на посаді (до шести місяців) та з інших поважних причин начальник може обмежитися раніше накладеним на таку особу дисциплінарним стягненням.

Дисциплінарні стягнення у вигляді пониження в спеціальному званні на один ступінь на осіб, які мають перші спеціальні звання, і звільнення з посади на осіб, які обіймають посади найнижчого рівня, не накладаються.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Відповідно до послужного списку позивача, за час проходження служби в органах внутрішніх справ, дисциплінарні стягнення на позивача не накладалися. Натомість 16 грудня 2011 року ОСОБА_1 оголошено подяку.

Відтак, відповідач 1 при визначенні виду дисциплінарного стягнення не врахував тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяну шкоду, попередню поведінку особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Крім того, з висновком відповідача 1 про те, що позивач порушив вимоги статей 124, 140 Статуту патрульно-постової служби міліції України, суд не погоджується з огляду на таке.

Статтею 124 Статуту патрульно-постової служби міліції України визначено, що патрульні і постові наряди забезпечують належний громадський порядок і безпеку на своїх маршрутах і постах відповідно до чинних законів і встановлених правил поведінки. Вони повинні підтримувати нормальну обстановку і порядок на вулицях, площах, в парках, на транспортних магістралях, в аеропортах та в інших громадських місцях, вживаючи при цьому своєчасних заходів щодо виявлення, запобігання й припинення порушень громадського порядку. Патрульні і постові наряди зобов'язані, зокрема, виявляти, запобігати, припиняти та розкривати злочини, вживати з цією метою профілактичні та розшукові заходи, передбачені чинним законодавством; припиняти адміністративні правопорушення; виявляти причини й умови, що сприяють вчиненню правопорушень, вживати в межах своєї компетенції заходів до їх усунення.

Відповідно до положень статті 140 Статуту патрульно-постової служби міліції України у взаємовідносинах з громадянами міліціонери повинні виявляти високу культуру і такт.

Згідно з частиною 2 статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України у разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності, особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Припинення правопорушення допускається шляхом попередження та винесення вимоги про припинення правопорушення на місці згідно з пунктом "а" статті 133 Статуту патрульно-постової служби міліції, тоді, як в разі невиконання зазначених вимог застосовуються передбачені Законом України "Про міліцію" заходи примусу.

Крім того, відповідно до статті 251 Статуту патрульно-постової служби міліції доставляння в органи внутрішніх справ особи, яка скоїла адміністративне правопорушення, є обмеженням особистої свободи правопорушника і перед тим, як застосувати цей захід, слід зробити все необхідне, щоб безпосередньо на місці ретельно розібратися в обставинах правопорушення і вжити відповідних заходів: вимагати припинення правопорушення і винести на місці усне попередження. Якщо умови не дозволяють вжити дієвих заходів на місці, то необхідно затримати правопорушника і доставити його в орган внутрішніх справ.

Тобто підстави для доставки порушника порядку в органи внутрішніх справ та для його затримання оцінюються працівником міліції в кожній конкретній ситуації в залежності від неможливості вжиття інших дієвих заходів на місці.

Відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 24 липня 2012 року, сам ОСОБА_5 під час проведення перевірки спростував будь-який тиск на нього, спричинення йому тілесних ушкоджень чи інших страждань, або принижень та повідомив, що, виконуючи зауваження працівника міліції, покинув приміщення вокзалу.

З наведеного суд дійшов висновку, що позивач діяв в межах службових повноважень, виконуючи вимоги статті 144 розділу 6 Статуту патрульно-постові служби міліції України, яка зобов'язує підтримувати нормальну обстановку і порядок в громадських місцях, вживаючи при цьому своєчасних заходів для припинення порушень громадського порядку, припиняти адміністративні правопорушення, ретельно і уважно розбиратися на місці з порушниками громадського порядку, коли порушник на зроблені зауваження реагує збуджено, дати йому час заспокоїтись, попросити пояснення з приводу його дій, роз'яснити їх неправомірність, і тільки після цього прийняти рішення про складання протоколу, накладення штрафу на місці, доставляння порушника в міліцію або можливості обмежитись зауваженням.

Відтак, підстави звільнення позивача не відповідають дійсним обставинам справи, а отже звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за п. 63 "є" Положення Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни) є незаконним та таким, що порушує його права, передбачені ст. 43 Конституції України, ст. 2 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу УМВС України на Південно-Західній залізниці № 148 о/с від 16 липня 2012 року в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ.

Оскільки підставою прийняття оскаржуваного позивачем наказу був наказ УМВС України на Південно-Західній залізниці № 147 о/с від 16 липня 2012 року, повний захист прав, свобод та інтересів позивача неможливий за умови чинності наказу № 147 о/с. Крім цього, за умови чинності наказу № 147 о/с суд позбавлений можливості вирішити позовну вимогу про поновлення позивача на роботі та виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на зазначене підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу УМВС України на Південно-Західній залізниці № 147 о/с від 16 липня 2012 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ сержанта міліції ОСОБА_1, оскільки законність підстав прийняття даного наказу спростовано судом вище.

Частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки Управління МВС України на Південно - Західній залізниці перебуває у стані припинення з 10 липня 2015 року на момент розгляду справи, однак не ліквідоване, тому суд дійшов висновку щодо поновлення позивача на тій посаді з якої його було звільнено з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

В наказі на звільнення зазначено "звільнити з 17 липня 2012 року", тобто позивач вважається звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення. Оскільки строк звільнення починається з 17 липня 2012 року наступний за ним день 18 липня 2012. Виходячи з цього, ОСОБА_1 вважається звільненим з 18 липня 2012 року.

Сказане підтверджується і п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, де прямо зазначається, що "днем звільнення вважається останній день роботи".

Відтак, з метою захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниця лінійного відділу на станції Жмеринка управління МВС України на Південно-Західній залізниці з 18 липня 2012 року.

Приймаючи рішення в даній справі, суд також керувався постановою Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року, із змінами, відповідно до якої, діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Щодо позовної вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з абз. "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки № 37/8-2 про доходи від 14 липня 2012 року (а. с. 43 тому 1), виданої управлінням МВС України на Південно-Західній залізниці, сума доходу ОСОБА_1 за період з січня 2012 року по червень 2012 року становить 11944,33 грн.

Згідно з довідкою від 04 вересня 2012 року № 37/8-11136 (а. с. 56 тому 1), виданої управлінням МВС України на Південно-Західній залізниці, середньомісячне грошове забезпечення сержанта міліції ОСОБА_1 за посадою інспектор патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниця лінійного відділу на станції Жмеринка управлінням МВС України на Південно-Західній залізниці становило 1951,19 грн.

З урахуванням викладеного середній заробіток позивача за один день періоду вимушеного прогулу становить 100,75 грн. (1951,13 грн. - виплата за травень 2012 року додати 1977,94 грн. - виплата за червень 2012 року розділити на 39 - кількість робочих днів в травні та червні 2012 року відповідно до листа Мінсоцполітики від 23 серпня 2011 №8515/0/14-11/1 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік").

Оскільки кількість робочих днів періоду вимушеного прогулу від дати звільнення 17 липня 2012 року по сьогоднішній день - 22 березня 2016 року (з урахуванням листів Мінсоцполітики про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012, 2013, 2014, 2015 та 2016 роки) становить 926 робочих днів, то до виплати підлягає наступна сума - 93294,50 грн. (100,75 грн. * 926 робочих днів = 93294,50 грн.).

Отже, сума до виплати за вимушений прогул становить 93294,50 грн.

Крім того, оскільки нарахування та виплата заробітної плати на час звільнення з державної служби позивачу проводились управління МВС України на Південно-Західній залізниці, то і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має відбуватись за рахунок коштів цієї установи.

Відповідно до вимог пунктів 2, 3 частини 1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплат заробітної плати у відносинах публічної служби, у межах суми стягнення за один місяць.

З огляду на зазначене вище, суд доходить висновку, що постанову в частині поновлення на посаді позивача та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць необхідно звернути до негайного виконання.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Однак, представником УМВС України на Південно-Західній залізниці не надано жодного суттєвого доказу на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваних наказів.

Щодо судових витрат, то відповідно до вимог ст. 94 КАС України зі сторін спору не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ управління МВС України на Південно-Західній залізниці від 16 липня 2012 року № 148 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ інспектора патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниця лінійного відділу на станції Жмеринка управління МВС України на Південно-Західній залізниці ОСОБА_1.

Визнати протиправним та скасувати наказ управління МВС України на Південно-Західній залізниці від 16 липня 2012 року № 147 о/с в частині накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниця лінійного відділу на станції Жмеринка управління МВС України на Південно-Західній залізниці з 18 липня 2012 року.

Стягнути з управління МВС України на Південно-Західній залізниці на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 93294,50 грн. (дев'яносто три тисячі двісті дев'яносто чотири гривні п'ятдесят копійок) з відрахуванням зборів і обов'язкових платежів.

На підставі пунктів 2, 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення в частині присудження ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення ОСОБА_1 на посаді звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович