Справа № 826/12509/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури міста Києва, Генеральної прокуратури України про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Прокуратури міста Києва (далі - Відповідач-1, Прокуратура) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- скасувати наказ Прокуратури №1817к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 11.06.2015 року в частині притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади прокурора прокуратури Дніпровського району міста Києва;

- скасувати наказ Генерального прокурора України від 19.06.2015 року №24дк «Про зміну наказу виконувача обов'язків прокурора м. Києва від 11.06.2015 №1817к» в частині звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора прокуратури Дніпровського району міста Києва, з позбавленням класного чину «юрист 2 класу», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 14.0-1.2015 №15к;

- поновити Позивача на посаді прокурора Київської місцевої прокуратури №4 з 11.06.2015 року;

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України повернути Позивачу класний чин «юрист 2 класу», присвоєний наказом Генерального прокурора України від 14.01.2015 року №15к;

- визнати недійсним запис про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора прокуратури Дніпровського району міста Києва та зобов'язати Прокуратуру зробити дублікат трудової книжки без запису про звільнення та позбавлення класного чину «юрист 2 класу», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 14.01.2015 року №15к;

- стягнути з Прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 44 628,82 грн.;

- допустити негайне виконання в частині поновлення Позивача на посаді прокурора Київської міської прокуратури №4 з 11.06.2015 року та стягнення середнього заробітку у межах стягнення за один місяць в сумі 6 253,72 грн.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.08.2015 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Генеральну прокуратуру України (далі - Відповідач-2, ГПУ).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.01.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріалами справи підтверджується факт грубого порушення Позивачем Присяги працівника прокуратури, що мало своїм наслідком дискредитацію останнього як працівника прокуратури та завдання значної шкоди її авторитету, у Відповідача-1 були правові підстави для звільнення ОСОБА_2 із займаної посади. Крім того, суд підкреслив безпідставність посилання Позивача на порушення порядку звільнення останнього, оскільки чинне законодавство не передбачає обов'язковість проведення службового розслідування перед звільненням особи.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також на недоведеність обставинам справи та невідповідність висновків суду даним обставинам. Крім того, наголошує, що на момент звільнення не було затверджено висновок, складений за результатами службової перевірки, інформація щодо телефонної переписки не була належним чином перевірена, пояснення були написані під тиском, а судом першої інстанції було безпідставно враховано в якості належного доказу заяву ОСОБА_5 про злочин.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у відкритому судовому засіданні без фіксації технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

При цьому до канцелярії Київського апеляційного адміністративного суду 29.03.2016 року Позивачем було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що у провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувають справи за позовом ОСОБА_6 до Прокуратури м. Києва та Генеральної прокуратури України та за позовом ОСОБА_7 до Прокуратури м. Києва, предметом дослідження яких є, зокрема, схожі з даною справою обставини. Крім того, з огляду на викладене Позивач просив суд продовжити строк розгляду справи за правилами ст. 195-1 КАС України.

Однак заявлене клопотання, на переконання судової колегії, є необґрунтованим з огляду на таке.

У силу приписів ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

При цьому згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Тобто, перегляд судом апеляційної інстанції рішення суду покликаний, зокрема, перевірити правильність застосування судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, у тому числі в частині правильності встановлених обставин справи та перевірки їх доказами. Таким чином відкладення розгляду справи в апеляційному порядку до моменту встановлення судом першої інстанції обставин, що, на думку Апелянта, є схожими з обставинами у вказаній справі, є недоцільним.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, згідно п. 1 наказу Прокуратури від 11.06.2015 року №1817к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» (далі - наказ №1817к) (т. 1 а.с. 8-10) за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, порушення Присяги працівника прокуратури юриста 2 класу ОСОБА_2 звільнено з посади прокурора прокуратури Дніпровського району міста Києва.

Наказом Генерального прокурора України від 19.06.2015 року №24дк «Про зміну наказу виконувача обов'язків прокурора м. Києва від 11.06.2015 №1817к» (далі - наказ №24дк) (т. 1 а.с. 28) змінено п. 1 наказу №1817к та приписано вважати прокурора прокуратури Дніпровського району міста Києва юриста 2 класу ОСОБА_2 звільненим із займаної посади за порушення Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, з позбавленням його класного чину «юрист 2 класу», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 14.01.2015 року №15к.

Як встановлено судом першої інстанції, підставами для винесення оскаржуваних наказі стало те, що Позивач, здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8, забезпечував у судовому засіданні Дніпровського районного суду м. Києва 10.06.2015 року підтримання клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_8 Під час судового засідання ОСОБА_2 допустив грубе порушення вимог ст. 15 Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури, що набуло широкого резонансу та негативно вплинуло на оцінку суспільства щодо діяльності прокуратури і правоохоронних органів в цілому.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 46, 46-2, 48 Закону України «Про прокуратуру», ст. 142 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 8, 9, 11 Дисциплінарного статуту, ст. 9 Закону України «Про державну службу», п. 10 затвердженого постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 року №1795-ХІІ Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, ст. ст. 4, 6, 10, 15, 18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, а також ряду положень затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24.09.2014 року №104 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України, прийшов до висновку, що Позивачем було допущено грубе порушення присяги працівника прокуратури, завдано шкоди авторитету органів прокуратури, а відтак звільнення останнього відбувалося у відповідності до вимог чинного законодавства із дотриманням встановленої процедури.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Приписи ст. 48-1 Закону України «Про прокуратуру», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначають, що Кодекс професійної етики та поведінки працівників прокуратури схвалюється всеукраїнською конференцією працівників прокуратури і затверджується Генеральним прокурором України.

Прокурори і слідчі прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури у своїй службовій діяльності та поза нею.

Порушення прокурором і слідчим прокуратури вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Наказом Генерального прокурора України від 28.11.2012 року №123 затверджено схвалений 28.11.2012 року всеукраїнською конференцією працівників прокуратури Кодекс професійної етики та поведінки працівників прокуратури (далі - Кодекс), який введено в дію 01.12.2012 року.

Завданням даного Кодексу є: забезпечення ефективного здійснення працівниками прокуратури своїх професійних обов'язків на підставі додержання принципів верховенства права, законності, суспільної моралі та високої культури; підвищення авторитету органів прокуратури та сприяння зміцненню довіри громадян до них; створення умов для розвитку у працівників прокуратури почуття справедливості, відповідальності, відданості справі, додержання загальнолюдських моральних цінностей, запобігання проявам корупції; формування принципової морально-правової позиції у взаєминах з колегами по службі та керівництвом.

Відповідно до ст. 4 Кодексу професійна діяльність працівників прокуратури ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; поваги до прав і свобод людини і громадянина; незалежності та самостійності; політичної неупередженості та нейтральності; толерантності; рівності перед законом, презумпції невинуватості; справедливості та об'єктивності; професійної честі і гідності, формування довіри до прокуратури; конфіденційності; прозорості службової діяльності; утримання від виконання незаконних рішень чи доручень; недопущення конфлікту інтересів; компетентності та професіоналізму; зразковості поведінки та дисциплінованості.

Згідно ст. 10 вказаного Кодексу працівник прокуратури повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність.

У разі поширення неправдивих відомостей, які принижують його честь, гідність і ділову репутацію, за необхідності вживати заходів до спростування такої інформації, у тому числі в судовому порядку. Сприяти йому в цьому зобов'язані керівники відповідних прокуратур.

Своєю самовідданістю, неупередженістю, сумлінним виконанням службових обов'язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї.

Статтями 14-15 Кодексу закріплено, що працівник прокуратури повинен постійно підвищувати свій загальноосвітній та професійний рівень, культуру спілкування, виявляти ініціативу, відповідальне ставлення та творчий підхід до виконання своїх службових обов'язків, фахово орієнтуватися у чинному законодавстві, вдосконалювати свої знання, передавати свій досвід колегам.

Він має усвідомлювати, що його діяльність оцінюється з урахуванням рівня підготовки, знання законодавства, компетентності, ініціативності, комунікативних здібностей, здатності вчасно і якісно виконувати службові обов'язки та завдання.

При виконанні службових обов'язків працівник прокуратури має дотримуватися загальноприйнятих норм моралі та поведінки, бути взірцем добропорядності, вихованості і культури. Порушення трудової та виконавської дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для працівника прокуратури і тягнуть за собою у відповідних випадках передбачену законом відповідальність.

Працівник прокуратури повинен використовувати ввірене йому службове майно бережливо та лише за призначенням.

Частиною 3 ст. 18 Кодексу передбачено, що працівнику прокуратури слід уникати особистих зв'язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об'єктивність виконання професійних обов'язків, скомпрометувати високе звання працівника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Згідно ст. 30 Кодексу відповідно до Закону України «Про прокуратуру» працівники прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З'ясування обставин за фактом порушення проводиться згідно з вказівкою керівника відповідного органу прокуратури, у необхідних випадках проводиться перевірка за процедурою, передбаченою Дисциплінарним статутом прокуратури України та Інструкцією про порядок проведення службового розслідування в органах прокуратури України.

У разі відсутності підстав для юридичної відповідальності працівника прокуратури керівником органу прокуратури до нього може бути застосований такий захід морального впливу, як застереження про припинення неетичної поведінки з попередженням про можливість застосування дисциплінарного стягнення, про що оголошується колективу прокуратури чи відповідного структурного підрозділу та складається протокол.

Тобто, порушення працівником прокуратури вимог Кодексу є підставою для притягнення останнього до відповідальності, встановленої законом. При цьому, з'ясування обставин за фактом порушення проводиться згідно з вказівкою керівника відповідного органу прокуратури, у необхідних випадках проводиться перевірка за процедурою, передбаченою Дисциплінарним статутом прокуратури України та Інструкцією про порядок проведення службового розслідування в органах прокуратури України.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про прокуратуру» особи, вперше призначені на посади старших прокурорів та прокурорів прокуратур, слідчих прокуратури, приймають «Присягу працівника прокуратури» такого змісту: «Я, (прізвище, ім'я, по батькові) вступаючи на службу в прокуратуру, присвячую свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі та урочисто присягаю: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов'язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов'язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов'язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури. Усвідомлюю, що порушення присяги несумісне з подальшим перебуванням в органах прокуратури».

Прокурор і слідчий підписують текст прийнятої Присяги, яка додається до особової справи. Про прийняття Присяги вноситься запис у трудову книжку. Процедура прийняття Присяги визначається Генеральним прокурором України.

Матеріали наявної в справі особової справи Позивача свідчать, що останнім 20.12.2012 року складено присягу працівника прокуратури (т. 1 а.с. 83), про що зроблено запис №5 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 23.05.2012 року (т. 1 а.с. 16-23).

Із прийняттям Присяги на працівника прокуратури поширюється весь обсяг прав та обов'язків, який визначено законодавцем з метою, зокрема, підвищення рівня довіри суспільства до органів прокуратури України, удосконалення їх рівня професіоналізму та відповідальності тощо.

При цьому, як зазначив Верховний Суд України у постанові від 03.02.2015 року у справі №21-602а14, необхідно враховувати, що наслідком вчинення дисциплінарного правопорушення може бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення з митного органу, які є санкціями різних рівнів відповідальності й не можуть застосовуватися як альтернативні. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що, як було встановлено раніше, підставою для прийняття наказу №1817к стало те, що ОСОБА_2, здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальному провадженні щодо підозрюваного ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України, 10.06.2015року приймав участь як прокурор у судовому засіданні Дніпровського районного суду м. Києва.

Під час судового засідання ОСОБА_2, всупереч вимогам ст. 15 Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури, здійснив електронну переписку зі свого телефону з ОСОБА_7 та ОСОБА_6, в якій застосовувалися неетичні висловлювання та підбурювання до незаконних дій щодо інших учасників судового процесу.

Зазначена електронна переписка, яка відбулась 10.06.2015 року у судовому засіданні Дніпровського районного суду м. Києва за участю ОСОБА_2 та інших учасників події, була висвітлена 11.06.2015 року на сайті інтернет-видання «ОРД». «Прокурорская переписка в судебном заседании. ОСОБА_2. ОСОБА_6. ОСОБА_7» та набула широкого суспільного резонансу.

Крім того, матеріали справи свідчать, що у подальшому така поведінка Позивача була предметом активного обговорення ЗМІ (т. 1 а.с. 119-133), що, на думку судової колегії, свідчить про значний суспільний резонанс вказаної події та, безумовно, підрив авторитету органів прокуратури у контексті змісту переписки ОСОБА_2 із ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Закону України «Про прокуратуру» за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

Приписи ст. 142 Кодексу законів про працю України визначають, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну.

Постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 року № 1796-ХІІ затверджено Дисциплінарний статуту прокуратури України (далі - Дисциплінарний статут), який встановлює порядок заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини.

Відповідно до ст. 2 Дисциплінарного статуту працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов'язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя.

Будь-які порушення прокурорсько-слідчими працівниками законності та службової дисципліни підривають авторитет прокуратури, завдають шкоди інтересам держави та суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 8 Дисциплінарного статуту дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Статтею 9 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку «Почесний працівник прокуратури України»; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Відповідно до ст. 10 Дисциплінарного статуту Генеральний прокурор України має право застосовувати дисциплінарні стягнення, зазначені у статті 9 цього Статуту, в повному обсязі, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Позбавлення або пониження в класному чині державного радника юстиції 1, 2, 3 класів провадиться Президентом України за поданням Генерального прокурора України.

Прокурори Кримської АРСР, областей, міста Києва та прирівняні до них прокурори мають право застосовувати такі дисциплінарні стягнення: догану, пониження в посаді, звільнення, крім пониження на посаді і звільнення працівників, які призначаються Генеральним прокурором України. При необхідності застосування заходу дисциплінарного стягнення, що перевищує повноваження зазначених прокурорів, вони вносять подання Генеральному прокурору України.

При цьому відповідно до п. 10 затвердженого постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 року №1795-ХІІ Положення про класні чини працівників органів прокуратури України працівники органів прокуратури, яким присвоєно класні чини, перебувають у них довічно. Позбавлення класного чину може мати місце при звільненні працівника з органів прокуратури за проступки, що порочать його.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що звільнення з позбавленням класного чину є одним з видів дисциплінарного стягнення, який повинен відповідати ступеню вини та тяжкості проступку та накладається прокурором за умови одержання письмового пояснення від особи, яка його вчинила.

Судовою колегією враховується, що винесенню оскаржуваного наказу №1817к передувало одержання пояснень від Позивача, про що свідчать матеріали справи (т. 1 а.с. 103). Відтак Прокуратурою вимоги приписів ст. 11 Дисциплінарного статуту в частині одержання від особи, яка вчинили дисциплінарний проступок, пояснень, було дотримано.

Оцінюючи посилання Апелянта на порушення Відповідачем-1 порядку звільнення ОСОБА_2 з посади, оскільки на момент прийняття наказу №1817к не було затверджено висновок за наслідками службового розслідування, судовою колегією враховується таке.

Як було зазначено раніше, питання щодо необхідності проведення службової перевірки розглядається прокурором, який вирішує питання про накладення дисциплінарного стягнення. При цьому законодавство не містить імперативного припису щодо необхідності призначення службового розслідування (перевірки) у випадку вчинення особою дисциплінарного проступку, пов'язаного з порушення присяги та Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Дисциплінарного статуту з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного правопорушення, або невиконання вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції за рішенням керівника особи, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування відповідно до порядку проведення службового розслідування в органах прокуратури України.

Тобто, виключно у випадку вчинення особою корупційного правопорушення або невиконання вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» призначення службового розслідування є обов'язковим.

Відтак, посилання Апелянта на передчасність притягнення його до дисциплінарної відповідальності є безпідставними. При цьому судова колегія враховує, що висновки службового розслідування підтверджують наявність підстав для вжиття дисциплінарного стягнення, а саме службове розслідування завершено 11.06.2015 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що як було вірно встановлено судом першої інстанції, службове розслідування проводилося, згідно Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24.09.2014 року № 104 (далі - Інструкція № 104).

Відповідно до п. 1.2 Інструкції № 104 службове розслідування (перевірка) - це комплекс заходів, які проводяться у випадках скоєння працівниками прокуратури ганебних вчинків - кримінальних, корупційних правопорушень, керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп'яніння або відмови від проходження огляду з метою виявлення стану сп'яніння, порушення Присяги працівника прокуратури, а також за фактами порушень виконавської та трудової дисципліни, неправомірного втручання у службову діяльність працівників прокуратури, передбачених цією Інструкцією.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції № 104 метою службових розслідувань (перевірок) є швидке, всебічне, повне та неупереджене з'ясування обставин, за яких скоєно ганебні вчинки, допущено неправомірне втручання у службову діяльність працівників прокуратури, посягання на їх життя, здоров'я та майно, виявлення причини і умов, що їм сприяли, зміцнення службової дисципліни та попередження правопорушень серед особового складу.

Тобто, метою проведення службового розслідування є не лише швидке, всебічне, повне та неупереджене з'ясування обставин, за яких скоєно ганебні вчинки, допущено неправомірне втручання у службову діяльність працівників прокуратури, посягання на їх життя, здоров'я та майно, а й виявлення причини і умов, що їм сприяли, зміцнення службової дисципліни та попередження правопорушень серед особового складу.

Службові розслідування (перевірки) проводяться незалежно від проведення стосовно працівників прокуратури досудового розслідування у кримінальних провадженнях, здійснення проваджень у справах про адміністративні правопорушення (п. 1.4 Інструкції).

Відповідно до пп. пп. 2.1.11, 2.1.12, 2.1.13 п. 2 Інструкції № 104 підставами для проведення службового розслідування (перевірки) є: невиконання або неналежне виконання працівниками прокуратури своїх службових обов'язків що призвело до порушення законних прав і свобод громадян та інтересів держави; інші грубі порушення закону, трудової та виконавської дисципліни, Присяги працівника прокуратури і Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх як працівників прокуратури шкодять авторитету органів прокуратури; доручення Генерального прокурора України, його заступників про проведення службового розслідування (перевірки).

Приписи п. 3.4 Інструкції № 104 визначають, що про призначення службового розслідування (перевірки) уповноваженим керівником органів прокуратури видається розпорядження, у якому визначається склад комісії (голова та члени), підстава, мета та строки його проведення, прізвище, ім'я, по батькові особи щодо якої проводиться розслідування, та її посада.

Службове розслідування (перевірка) проводиться в строк не більше одного місяця з дня його призначення (п. 3.5 Інструкції № 104).

Згідно п. 4.2 Інструкції № 104 у випадках, не передбачених п. 4.1 цієї Інструкції, службові розслідування (перевірки) в центральному апараті проводяться за вказівкою першого заступника Генерального прокурора України, заступників Генерального прокурора України працівниками відповідних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України, а в прокуратурах обласного рівня - працівниками структурних підрозділів апарату за рішенням їх перших керівників.

У проведенні службових розслідувань (перевірок) можуть брати участь працівники цього управління.

Не пізніше наступного робочого дня після затвердження керівником висновку службового розслідування (перевірки) голова та члени комісії зобов'язані повідомити про його завершення особу, стосовно якої воно проведено, про що зробити відповідну відмітку (пп. 6.2.12 Інструкції № 104).

Матеріли справи свідчать, виконувачем обов'язків прокурора м. Києва 11.06.2015 року видано розпорядження № 71 (т. 1 а.с. 117-118), яким призначено проведення службового розслідування стосовно прокурорів прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 щодо дотримання останніми вимог Присяги працівника прокуратури та Дисциплінарного статуту.

Із вказаним розпорядженням ОСОБА_2 був ознайомлений 11.06.2015 року, про що свідчить його розписка, яка міститься на другій сторінці розпорядження №71 (т. 1 а.с. 118).

Відповідно до п. 6.1.2 Інструкції № 104 з метою швидкого, всебічного та повного з'ясування всіх обставин, які стали підставою для проведення розслідування, були запрошені членом комісії 11.06.2015 року для надання пояснень щодо обставин події електронної переписки, висвітленої в Інтернет ресурсах .

Зі змісту наданих ОСОБА_2 письмових пояснень вбачається, що у ході вищевказаного судового засідання він здійснив електронну переписку з другом та колегою (ОСОБА_7, ОСОБА_6), якою повідомив останніх, що його постійно фотографують та залякують у судовому засіданні.

Крім того, вказано, що дана переписка носила жартівливий характер, а тому він не вбачає в своїх діях порушення вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури.

Посилання Апелянта на те, що дані пояснення були написані останнім під примусом судовою колегією оцінюється критично з огляду на те, що, як було встановлено раніше, Позивача відповідно до вимог п. п. 7.1, 7.2 Інструкції № 104 проінформовано про підстави проведення службової перевірки, склад комісії, роз'яснено право заявляти клопотання про відводи, надавати усні, письмові пояснення, робити заяви, у встановленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 будь-яких клопотань, скарг та зауважень з підстав призначення службового розслідування не надав, з розпорядженням №71 про проведення службової перевірки стосовно нього та інших учасників події був ознайомлений у день його винесення. Пояснення щодо здійснення ним електронної переписки у групі з іншими прокурорами надав власноручно та у письмовому вигляді.

При цьому Окружний адміністративний суд м. Києва обґрунтовано наголосив на тому, що Позивачем не зазначено, яким чином Прокуратурою здійснювався примус при наданні ним пояснень. ОСОБА_2 не скористався правом відмови від надання пояснень та не був позбавлений права для надання у подальшому додаткових пояснень щодо обставин події та зауважень з цього приводу.

Зважаючи на викладене, судова приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність твердження Апелянта щодо застосування примусу відносно нього та будь-якого обмеження його прав.

Оцінюючи твердження Позивача про те, що достовірність електронної переписки, яка набула поширення у засобах масової інформації, не перевірялась, втручання в особисту переписку є незаконним, а висвітлена у ЗМІ переписка йому не належить судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 року № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

Суперечливі твердження апеляційної скарги, в якій Позивач, заперечуючи належність йому такої переписки, вказує на неможливість втручання в його особисту переписку, однак не враховує, що зі змісту як позовної заяви, так і пояснень від 11.06.2015 року й апеляційної скарги випливає відсутність його заперечень про сам факт здійснення такої переписки.

Доказів визнання у встановленому законом порядку протиправності дій особи, яка оприлюднила та поширила дану переписку, Апелянтом надано не було.

У той же час, зафіксований факт вчинення такої переписки працівниками прокуратури свідчать про обґрунтованість твердження суду першої інстанції про порушення ОСОБА_2 Присяги працівника прокуратури, Кодексу, Дисциплінарного статуту, підрив авторитету органів прокуратури.

Крім того, необґрунтованим, на думку судової колегії, є посилання Апелянта на безпідставне врахування судом першої інстанції заяви про злочин ОСОБА_5, оскільки зі змісту постанови суду першої інстанції вбачається, що її правова оцінка здійснювалася у межах правового поля вивчення питання про дискредитацію Позивача як працівника прокуратури та органів прокуратури в цілому. При цьому жодних дій щодо аналізу змісту вказаної заяви та надання будь-якої кваліфікації діям Позивача поза межами адміністративного процесу Окружним адміністративним судом м. Києва не надавалася.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 165, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури міста Києва, Генеральної прокуратури України про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.