Справа № 806/192/16
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

806/192/16

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м.Житомир справа № 806/192/16

категорія 8.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Токаревої М.С.,

секретар судового засідання Мельниченко О.В.,

за участю: представників позивача та відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства "Україна" до Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав викладених у письмових запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи Житомирською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області було проведено планову виїзну документальну перевірку товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014 та з питань дотримання вимог законодавства по єдиному соціальному внеску за період з 01.01.2011 по 31.12.2014.

За результатами проведеної перевірки було складено акт від 16.12.2015 №3545/06-25-22-02/00307230, у якому контролюючий орган робить висновок про допущення позивачем рядку порушень вимог чинного законодавства, зокрема п.п. 14.1.257, п. 14.1 ст.14, п.п.135.4.1 п.135.4, п.п.135.5.4 п. 135.5 ст.135, п. 138.2, п.п.138.10.4 п.138.10, п.п.139.1.9 п.139.1 ст. 139, п.17 б) розділу ХХ Перехідних положень ПК України в результаті чого, підприємством занижено податок на прибуток на загальну суму 1159726 грн., порушення вимог п.192.2 ст.192, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.10 ст.201, п.201.1 ст.201 ПК України в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість на загальну суму 1595621 грн. завищено залишок від’ємного значення по рядку 24 декларації "залишок від’ємного значення завищення залишку від’ємного значення ПДВ, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду" на суму 2681 грн., порушення вимог п.п. 164.1.2, п.п. 168.1.5, п.п.168.4.7 п. 168.4 п.168.1 ст.168, п.167.1 ст.167 ПК України, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 1379,78 грн.

Що стосується податкових повідомлень-рішень від 30.12.2015 №00006222 та №00006322 то суд з цього приводу зазначає наступне.

Позиція контролюючого органу, яка стала підставою для винесення вказаного податкового повідомлення-рішення ґрунтується на тому, що у періоді, який перевірявся, ПАТ "Україна" мало господарські взаємовідносини з ТОВ "ТК "Агро-Інкам СВО" і за інформацією, що надійшла від ДПІ у Голосіївському районі ТУ Міндоходів м. Києва встановлено відсутність у контрагента власних або орендованих виробничих/обслуговуючих приміщень, обладнання, які є об’єктивно необхідними для виконання обумовлених робіт, матеріальних і трудових ресурсів необхідних для здійснення господарської діяльності. Не підтверджено наявність поставок товарів (послуг) від ТОВ "ТК "Агро-Інкам СВО" підприємствам-покупцям, що свідчить про те, що правочини між ТОВ "ТК "Агро-Інкам СВО" та покупцями здійснювались без мети настання реальних наслідків.

Крім того, контролюючий орган у акті вказує, що на підставі податкової інформації щодо постачальників ПАТ "Україна" по ланцюгу постачання встановлено невідповідність поставлених TOB "ТК "Агро-Інкам СВО" товарів для ПАТ "Україна" номенклатурі ТМЦ що була отримана ТОВ "ТК "Агро-Інкам СВО" від своїх контрагентів-постачальників в періодах поставок.

Суд не погоджується з такою позицією контролюючого орану з наступних підстав.

ПАТ "Україна" (Покупець) і ТОВ "ТК "Агро-Інкам СВО" (Продавець) було укладено договори поставки №2309-1 від 23.09.2013, №22/04-1 від 22.04.2013.

Відповідно до умов вказаних договорів Продавцем було поставлено товар (піджаки, костюми, брюки, блузи, колготи), а Покупцем було прийнято та оплачено поставлений товар.

Підтвердженням виконання даних договорів є складені видаткові накладні і податкові накладні, оформлені належним чином.

22 квітня 2013 року між ПАТ "Україна" і ТОВ "ТК "Агро-Інкам СВО" укладені договори зберігання №22/04-2 та від 19.03.2013р. №1903/1, відповідно до якого ПАТ "Україна" передає, а ТОВ "ТК "Агро-Інкам СВО" приймає на зберігання майно згідно актів прийому-передачі.

Жодних зауважень до вказаних первинних документів у контролюючого органу, як у ході проведення перевірки, так і у ході розгляду справи не було.

З метою реалізації придбаного товару у ТОВ "ТК"Агро-Інкам СВО", ПАТ "Україна" було укладено контракт №12 від 08.10.2013 з фірмою "Solar Systems Trading FZC", договір поставки з ТОВ "Технополіс" №29/12 від 29.12.2014.

На підтвердження виконання вказаних договорів було складено акт завантаження, міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR), вантажно-митна декларація.

Від здійснення зазначеної господарської операції позивачем отримано прибуток, а також дохід від операційної курсової різниці, що вказує на наявність економічної вигоди за проведеними операціями по придбанню товару у ТОВ "ТК"Агро-Інкам СВО" та його подальшої реалізації контрагентам, а отже ці операції проведені в межах господарської діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу; податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Підставою для нарахування податкового кредиту є видана платником податку на вимогу покупця податкова накладна із заповненням всіх обов'язкових реквізитів.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Крім того, слід зазначити, що податкове законодавства України не містить норм, які б ставили у залежність право платника податку на формування податкового кредиту від можливих порушень податкової дисципліни з боку його контрагентів або зобов’язати платників податків контролювати своїми контрагентами норм законодавства. Тому можливі порушення контрагентами платника податків податкової дисципліни, у тому числі недекларування своїх зобов’язань або несплата податку до бюджету, не є підставою для позбавлення платника податків права на податковий кредит з ПДВ за операціями з такими контрагентами.

В інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 №742/11/123-11 також наголошено, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Така позиція, також, узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарі" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню.

Слід також вказати, що, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України").

Що стосується твердження відповідача про невластивість (не типовість) операцій для товариства, що оформлення операцій з "придбання" "нетипової" продукції та "реалізація" її на експорт здійснювалось позивачем лише з метою отримання податкової вигоди у вигляді мінімізації сплати податкових зобов’язань, пройшло транзитом через Позивача та не входить до меж його господарської діяльності, і як наслідок не викликало реальних змін майнового стану.

Суд не погоджується з таким твердженням з наступних підстав.

Згідно із ст. 3 ГК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Виходячи з цього, межами господарської діяльності встановлюються: доходи в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах отриманні таким платником податків у зв'язку з продажем (поставкою) товарів: діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів з метою одержання прибутку.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Оскільки прямих правових норм в чинному законодавстві України немає, що підприємство яке здійснює господарську діяльність не має право здійснювати іншу діяльність, крім її основної, то відповідно підприємство здійснює будь-яку діяльність, яка прямо не заборонена законом та передбачена статутом такого підприємства, з однією метою – отримання прибутку.

Що стосується твердження відповідача щодо того, що підприємством безпідставно проведено коригування податкових зобов’язань з податку на додану вартість занижено податок на додану вартість по приватних підприємцях-неплатниках ПДВ на загальну суму 171067,00грн., то суд з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до п. 187.1 ПКУ датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, що припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Таким чином, на дату відвантаження товару продавець відображає податкові зобов’язання з ПДВ та виписує податкову накладну.

Згідно з п. 192.1 ПКУ якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню.

Як визначено пунктом 192.2 ПКУ п. 192.1 ст. 192 ПКУ, якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми податкових зобов'язань платника податку - постачальника в разі зміни суми компенсації вартості товарів/послуг, наданих особам, що не були платниками цього податку на дату такого постачання, дозволяється лише при поверненні раніше поставлених товарів у власність постачальника з наданням отримувачу повної грошової компенсації їх вартості, у тому числі при перегляді цін, пов'язаних з гарантійною заміною товарів або низькоякісних товарів відповідно до закону або договору.

Лише при обов'язковому одночасному виконанні двох умов - повернення товарів та надання повної грошової компенсації їх вартості - може відбуватися коригування податкових зобов'язань у разі зміни суми компенсації вартості товарів/послуг, поставлених неплатникам ПДВ.

У випадку, коли ж покупець не здійснював оплату, відповідно й постачальник не повинен повертати покупцю грошові кошти. Тому, є підстави стверджувати, що об'єкт оподаткування у постачальника відсутній.

У ході судового розгляду справи було встановлено, що на виконання даних норм ПК України позивачем були складені розрахунки коригування, складені платником ПДВ до податкової накладної, яка складена на покупця-неплатника ПДВ, відображені у розділі І "Податкові зобов’язання" податкової декларації з ПДВ у відповідному рядку залежно від дати складання податкової накладної, до якої складається розрахунок коригування.

Факт наявності необхідних первинних документів, що підтверджують факт вчинення господарських операцій з приватними підприємцями-неплатниками ПДВ податковим органом не заперечується та ним не було надано жодних доказів на спростування зазначених обставин.

Зважаючи на те, що вказані порушення стали підставою до висновку контролюючого органу про завищення товариством залишку від’ємного значення по рядку 24 Декларації "Залишок від’ємного значення ПДВ, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду" на суму 2681 грн. та завищення залишку від’ємного значення по рядку 19 Декларації на суму 241 грн. за грудень 2014 року, а у ході розгляду справи було спростовано.

Що стосується податкового повідомлення-рішення №00006122 від 30.12.2015 то суд з цього приводу зазначає наступне.

Згідно п. 22.1. ст. 22 ПК України об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Анологічна позиція міститься в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 № 88, Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за № 168/704 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Відповідно до пунктів 2.15, п.2.16 вказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами цілей ведення податкового обліку навіть за наявності усіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

3 урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

У ході судового розгляду справи було встановлено, що під час проведення перевірки, позивачем були надані усі первинні документи, оформленні відповідно до вимог діючого законодавства, (договори поставок, експортний контракт, договори зберігання, видаткові накладні, податкові накладні, акти прийому-передачі, довіреності на отримання ТМЦ, вантажно-митну декларацію, банківські виписки, платіжні доручення), які фіксують фактичне здійснення господарських операцій з контрагентом-постачальником ТОВ "ТК"Агро-Інкам СВО" і підтверджують реальні зміни майнового стану платника податку.

Зауваження, щодо оформлення наданих первинних документів, для проведення перевірки, в акті відсутні, також їх не надходило і у ході розгляду справи.

Враховуючи наведені правові норми, суд дійшов висновку, що реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом, використання товару у власній Господарській діяльності, підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку та податковою звітністю. В зв'язку з чим, позивач мав встановлене законом право на віднесення сум по даним взаємовідносинам до складу витрат, які підлягають оподаткуванню, оскільки порушення контрагентами правил здійснення податкової дисципліни та господарської діяльності (як-от відсутність за місцем реєстрації, несплата податків та зборів у необхідному розмірі, неможливість проведення зустрічних звірок тощо) тягне негативні наслідки лише до цієї особи.

Що стосується твердження контролюючого органу, що позивачем віднесено умовні відсотки по договору про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги від 04.09.2012 №б/н з ТОВ "Твінджойнт-Інтернешнл Філм Сервісіс" в сумі 103520 грн. до доходів, які не оподатковуються, в результаті чого завищено доходи, які не оподатковуються та занижено інші доходи, що підлягають оподаткуванню на загальну суму 103520 грн., то воно також було спростовано у ході судового розгляду справи наступними обставинами.

Відповідно до абзацу сьомого п.п 14.1.257 ПК України України фінансовою допомогою є - сума відсотків нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець Цвітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

У ході судового розгляду справи було встановлено, що кошти, які були отримані позивачем 04.09.2012 та не повернуті на кінець звітного періоду в сумі 600 000,00 грн., були витрачені на придбання сировини для основного виробництва, а саме бавовняної пряжі у постачальника-нерезидента "Indo Industries "Ltd Індія (платіжне доручення №30895667 від 05.09.2012р.) і умовні відсотки, нараховані на суму неповерненої фінансової поворотної допомоги включено до доходів від основної діяльності.

Враховуючи, що основний вид діяльності позивача в Державному класифікаторі видів діяльності 2005 року "Легка промисловість", який звільнений від оподаткування, належить до КВЕД ДК 009:2005. Цей вид діяльності зазначено в п.17 б) підрозділу 4 розділу XX Перехідних Положень Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), тому будь -який інший вид діяльності, до якого можна було б віднести умовні проценти взагалі не може бути в даному класифікаторі. Кредиторська чи дебіторська заборгованість від того не змінюється. В цьому випадку не відбувається зміна майнового стану підприємства. Умовні відсотки нараховуються тільки в податковому обліку шляхом складання розрахунку для відображення суми умовних процентів в додатку ІД до декларації з податку на прибуток підприємства. Також не можна назвати цей розрахунок і первинним документом у розумінні п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, тому що в ньому не може бути вказаний обов’язковий реквізит - натуральний вимірник.

З огляду на те, що поворотна фінансова допомога - це лише отримані грошові кошти, які в повному об’ємі повинні бути повернені надавачу цієї допомоги та їх було витрачено на придбання сировини для основної діяльності підприємства, яка не оподатковується, то на думку суду умовні проценти позивачем були включені правомірно в доходи, які не оподатковуються податком на прибуток.

Підставою для винесення вказаного рішення стало твердження контролюючого органу про несвоєчасну сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб в сумі 625850,50грн.

Така позиція відповідача ґрунтується на тому що податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку за формою №1ДФ Позивачем за I-IV квартали 2013 року та I-IV квартали 2014 року подавались до Житомирської ОДПІ своєчасно. Перевіркою не встановлено заниження чи завищення податкового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб.

За приписами статті 162 ПК України позивач виступає податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, крім того є одночасно платником податку на доходи фізичних осіб.

Тому, відповідно до положень підпунктів 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК України зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за свій рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Таким чином, позивач як податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб мав сплачувати (перераховувати) податок до бюджету під час виплати заробітної плати працівникам, а у випадку нарахування заробітної плати, але її невиплати, мав проводити перерахування податку до бюджету у строки встановлені ПК України для місячного податкового періоду, тобто не пізніше 30 календарних днів, наступних за місяцем нарахування доходу.

Згідно підпункту 126.1 статті 126 ПК у разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

В той же час, пунктом 127.1 статті 127 ПК передбачено, що не нарахування і неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом. До або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягне за собою накладення штрафу у розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1096 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Положення статті 126 ПК щодо застосування штрафної санкції застосовується у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання. При цьому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати.

Тобто, у разі, якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов'язання протягом строків, передбачених ПК. Такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до статті 126 ПК.

Положення статті 127 ПК встановлюється як міра відповідальності, яка покладається на платника податків, в тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при чому відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої несплати, як передбачено статтею 126 ПК а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу. Тобто склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

З огляду на те що відповідачем було встановлено порушення податкового законодавства саме в частині несплати податку на доходи фізичних осіб, утриманого при виплаті заробітної плати працівникам, у строки, встановлені ПК України для місячного податкового періоду, що відповідає складу порушення, передбаченому статтею 126 ПК України. Вказаною нормою передбачена відповідальність за порушення платником податків сплати узгодженої суми податкового зобов’язання, тобто за несвоєчасну сплату податку. Натомість Відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення визначено розмір штрафу на підставі статті 127 ПК України, тобто за несплату узгодженого грошового зобов'язання взагалі.

Відповідачем не враховано той факт, що днем виникнення у страхувальника обов’язку по сплаті страхових внесків є день одержання коштів на оплату праці.

Оскільки спірна сума страхових внесків нарахована на невиплачену суму заробітної плати, то строк сплати спірної суми настав і вона є недоїмкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані грошові зобов'язання, презюмується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що висновки перевіряючих податкового органу, викладені в акті, на підставі якого прийнято оспорювані податкові повідомлення - рішення ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджені документами, а тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Україна" задовольнити.

Визнати протиправними податкові повідомлення-рішення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області №№00006122 та 00006322 від 30 грудня 2015 року та скасувати їх.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя М.С. Токарева

Повний текст постанови виготовлено: 10 березня 2016 р.