Справа № 804/15960/15
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 р. справа № 804/15960/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Павловського Д.П.

при секретарі судового засідання Корсун М.О.

за участю сторін:

представника позивача Сидорова Ю.В.

представника відповідача Семенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю виробниче об'єднання "Укрспецзалізшляхбуд" до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ :

10 березня 2013 Товариство з обмеженою відповідальністю виробниче об'єднання «Укрспецзалізшляхбуд» (далі - ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд», позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - Дніпропетровська ОДПІ, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01.10.2013 року №, № .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що висновки позапланової невиїзної перевірки ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» () з питань взаємовідносин з ПП «Екватор ТЦ» () за період з 01.07.2011 року по 310.08.2011 року; з 01.10.2011 року по 31.12.2011 року; ПП «ВБГ «Аютана» (код за ) за період з 01.06.2010 року по 30.10.2010 року; з 01.12.2010 року по 31.12.2010 року; з 01.01.2011 року по 28.02.2011 року, є хибними, не ґрунтуються на дійсних фактичних обставинах та зроблені у зв'язку з невірним застосуванням норм податкового законодавства, у зв'язку із чим, позивач вважає податкові повідомлення-рішення такими, що прийняті всупереч законодавству, протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року (суддя Ляшко О.Б.) у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю виробниче об'єднання «Укрспецзалізшляхбуд» було позов задоволено. Визнано протиправними і скасовано прийняті Дніпропетровською об'єднаною державною податковою інспекцією податкове повідомлення-рішення №2 від 01.10.2013 року про податкове зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання «Укрспецзалізшляхбуд» з податку на прибуток в сумі 1054830,50 грн., та податкове повідомлення-рішення № від 01.10.2013 року про податкове зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання «Укрспецзалізшляхбуд» з податку на додану вартість в сумі 612 862,50 грн.

Вищим адміністративним судом України ухвалою від 03 листопада 2015 року касаційна скарга Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області була задоволена частково. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2013 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Адміністративна справа № 804/13402/13-а надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 27.11.2015 року, присвоєно новий номер № 804/15960/15, та передано на розгляд судді Павловському Д.П.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року справу № 804/15960/15 прийнято до провадження, та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача проти позову заперечував, до суду надав письмові заперечення, в яких свою позицію обґрунтовував тим, що перевірка проведена правомірно, виявлені перевіркою порушення податкового законодавства встановлені вірно, з урахуванням усіх обставин, податкові повідомлення-рішення винесені відповідно до вимог чинного законодавства, у зв'язку із чим, підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно із положеннями Податкового кодексу України, основним завданням та функцією органів державної податкової служби є здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), контролю за валютними операціями, контролю за додержанням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги) у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20 Податкового кодексу України, органи податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Підпунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу № 185 від 09.09.2013 року та відповідно до підпункту 78.1.1, пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України, проведено позапланову невиїзну перевірку ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» () з питань взаємовідносин з ПП «Екватор ТЦ» () за період з 01.07.2011 року по 31.08.2011 року; з 01.10.2011 року по 31.12.2011 року; ПП «ВБГ «Аютана» () за період з 01.06.2010 року по 30.10.2010 року; з 01.12.2010 року по 31.12.2010 року; з 01.01.2011 року по 28.02.2011 року, за результатами якої складено акт № 148/2-02/13418853 від 20.09.2013 року.

За результатами перевірки складено акт № 148/2-02/13418853 від 20.09.2013 року, в якому зафіксовані наступні порушення:

- ст. 205, 234 Цивільного кодексу України, п.п.4.1.1 п.4.1 ст.4, п.п.11.3.1 п.11.3 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року за № 334/94 (зі змінами та доповненнями), ст. 44 Господарського кодексу України, занижено податок на прибуток на загальну суму 266595 грн., у тому числі за ІІ квартал 2010 року - 2916 грн., за ІІ квартал 2010 року - 92495 грн., за ІV квартал 2010 року - 50123 грн., за І квартал 2011 року - 121061 грн.

- п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України підприємством занижено податок на прибуток всього в сумі 755496 грн., у тому числі за ІІІ квартал 2011 року - 136772 грн., за ІV квартал 2011 року - 618724 грн.

- ст. 205, 234 Цивільного кодексу України, п.п.7.2.1, 7.2.3 п.7.2, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року № 168/97-ВР зі змінами та доповненнями, занижено податок на додану вартість за період з 01.10.2011 року по 28.02.2011 року , та з 01.07.2011 року по 31.08.2011 року, з 01.10.2011 року по 31.12.2011 року всього на загальну суму 116427 грн., в тому числі за червень 2010 року - 2333 грн., за липень 2010 року - 22268 грн., за серпень 2010 року - 11944 грн., за вересень 2010 року - 39784 грн., за жовтень 2010 року - 18533 грн., за грудень 2010 року - 21565 грн.

- п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.1, 201,11 ст. 201 Податкового кодексу України підприємством завищено податковий кредит на загальну суму 417833 грн., в тому числі за січень 2011 року - 45695 грн., за лютий 2011 року - 51154 грн., за липень 2011 року - 46354 грн., за серпень 2011 року - 7706 грн., за жовтень 2011 року - 33708 грн., за листопад 2011 року - 114061 грн., за грудень 2011 року - 119155 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі акту перевірки № 148/2-02/13418853 від 20.09.2013 року відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 01.10.2013 року № , яким ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість по вітчизняних товарах (роботах, послугах) в розмірі 612862,50 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 509659 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 103203,50 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 01.10.2013 року № , яким ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» визначено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 1054830,50 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 1019175,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 35655,50 грн.

Судом встановлено, що ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» зареєстровано Дніпропетровською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області 30.08.1999 року, код суб'єкта господарювання .

Основною діяльністю ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» є виконання підрядних (будівельних, ремонтних) робіт.

Ліцензія підрядної організації позивача серія АВ № 516366.

Матеріалами справи також підтверджується, що з 06.07.1997 року ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» взято на податковий облік в органах державної податкової служби за № 1586, та станом на 20.09.2013 року перебуває на обліку в Дніпропетровській ОДПІ.

В ході проведення перевірки встановлено, що за перевіряємий період позивач мав взаємовідносини з ПП «Екватор ТЦ» та ПП «ВБГ «Аютана».

ПП «Екватор ТЦ», на підставі відпускних документів (накладних) згідно договору №6/ВСП від 27.07.2011, поставило позивачу будівельні матеріали. Також, позивачем разом з ПП «Екватор ТЦ» укладено договори на виконання субпідрядних будівельно-монтажних робіт. Згідно актів прийому виконаних будівельно-монтажних робіт, ПП «Екватор ТЦ» виконано роботи на суму всього 246055,61 грн., у тому числі, податок на додану вартість 41009,27 грн.

Придбання товару та послуг у ПП «Екватор ТЦ» відображено ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» у бухгалтерському обліку підприємства. В податковому обліку сума ПДВ з вартості придбаних будівельних матеріалів була включена ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» до складу податкового кредиту в липні-серпні 2011 року, жовтні-грудні 2011 року, що підтверджується реєстрами отриманих та виданих податкових накладних та АІС «Системою автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагенів на рівні ДПА України».

Також, ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» згідно договорів №14/ДУ від 06.05.2010, №19/СМР-Н від 02.07.2010, №1/СМР від 25.01.2011 доручило виконання робіт по капітальному ремонту стрілочного переводу підряднику ПП ВГБ «Аютана». Виконані роботи з ремонту ПП ВГБ «Аютана» відображено у бухгалтерському обліку ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд».

В податковому обліку сума ПДВ з вартості виконаних робіт була включена ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» до складу податкового кредиту у червні-жовтні 2010 року, грудні 2010 року, січні-лютому 2011 року, що підтверджується реєстрами отриманих та виданих податкових накладних та АІС «Системою автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України».

Разом з тим, в ході проведення перевірки не встановлено факту передачі товарів від постачальника, виконання субпідрядниками робіт у зв'язку з відсутністю (ненаданням ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд») виписки з книги довіреностей на отримання товарів, придбаних у ПП «Екватор ТЦ», документів, що засвідчують транспортування та зберігання придбаних у ПП «Екватор ТЦ» товарів, сертифікатів відповідності та/або походження на придбаний товар тощо.

Крім того, в акті перевірки від 20.09.2013 року зазначено, що Самарським районним судом міста Дніпропетровська винесено вирок від 30.09.2011 року, відповідно до якого підприємства ПП «Екватор ТЦ», ПП «Аютана» створені з метою прикриття незаконної діяльності їх засновника, ці підприємства товарів, робіт та послуг не поставляли та не надавали.

Враховуючи наведене, перевіряючі дійшли висновків про нереальність здійснення господарських операцій між ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» та ПП «Екватор ТЦ», ПП «Аютана» та юридичну дефектність первинних документів.

Вирішуючи даний спір по суті, суд зазначає наступне.

Пунктом 138.2 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. А тому, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, а саме ухвали Вищого адміністративного суду України від 03 листопада 2015 року, судами попередніх інстанцій не було досліджено обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та його контрагентами - ПП «Екватор ТЦ» та ПП «ВБГ «Аютана», а саме: можливостей контрагентів позивача щодо виконання укладених з позивачем договорів, зокрема, наявності технічних та технологічних можливостей; питання щодо фактичної оплати позивачем податку на додану вартість в ціні отриманих товару та послуг, не досліджено руху активів у процесі здійснення господарських операцій, з відповідним документальним підтвердженням.

Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.

У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби" процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи:

1. Встановлення факту здійснення господарської операції. При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

2. Встановлення спеціальної правосуб'єктності учасників господарської операції. Особа, яка видає податкову накладну, повинна бути зареєстрована як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку.

4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

5. Встановлення факту надмірної сплати податку на додану вартість у ціні товарів (послуг), що придбані платником податку.

Аналогічна позиція викладена також у листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

У інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014 року № 375/11/14-14 зазначено універсальний принцип розгляду податкових спорів, а саме: перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою. Подібні правила судам варто застосовувати не лише щодо спірних рішень контролюючих органів, а також і при здійсненні оцінки належності первинних документів, податкових накладних, документів податкової звітності, що подається платниками податків тощо.

Судом були досліджені первинні документи, що стосуються господарської діяльності позивача з його контрагентами та встановлено, що вказані господарські операції пов'язані з господарською діяльністю Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничого об'єднання «Укрспецзалізшляхбуд», а первинні документи складені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», тому, суд вважає висновки податкового органу, викладені в акті перевірки, неправомірними виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в межах господарської діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю виробничого об'єднання «Укрспецзалізшляхбуд» були виконані наступні роботи.

Так, 01.11.2011 року між ТОВ «Буд-Інвест Дніпро», як замовником та ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» було укладено договір підряду № 46.

За умовами даного договору ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд», як підрядна організація, виконувало ремонт ж/д шляхів № 25А-139 п.м. на дерев'яних шпалах, Р-50, епюра 1600, що належить замовнику ТОВ «Буд-Інвест Дніпро».

В свою чергу, 03.11.2011 року ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» для виконання будівельно-монтажних робіт було укладено субпідрядний договір № 18-У з ПП «Екватор ТЦ», яке виконувало субпідрядні роботи замовнику - ТОВ «Буд-Інвест Дніпро».

Також, 29.06.2011 року між ВАТ «Дніпропетровський Втормет», як замовник та ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» було укладено договір підряду № 527.

За умовами даного договору ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд», як підрядна організація, надавало послуги з розвитку господарства з/ш на ВАТ «Дніпропетровський Втормет». Будівельні матеріали, що виконувалась в рамках цього договору, надавалися позивачем-підрядником.

Для виконання вищевказаних робіт, ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» за договором поставки № 6/ВСП від 27.07.2011 року, укладеного з ПП «Екватор ТЦ», було придбано будівельні матеріали у ПП «Екватор ТЦ», які було використано при виконанні робіт замовнику - ВАТ «Дніпропетровський Втормет».

Окрім цього, ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» для виконання даних робіт, 07.11.2011 року було залучено ПП «Екватор ТЦ» на підставі укладеного з останнім договору № 19, яке здійснювало виконання субпідрядних роботів замовнику - ВАТ «Дніпропетровський Втормет».

17.04.2010 року між ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського», як замовник та ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» було укладено договір підряду №ДУ-49-10.

За умовами даного договору ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд», як підрядна організація, здійснювало капітальний ремонт ж/д шляхів та стрілочних переводів у період з квітня-червень 2010 року на об'єкті ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» в об'ємі 3-х стрілочних переводів та 0,2565 км. ж/д шляхів. Роботи виконувались з матеріалів ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського».

Для виконання вище вказаних робіт, ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» було укладено договір субпідряду № 14/ДУ від 06.05.2010 року з ПП «ВБГ «Аютана» .

30.06.2010 року між ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» та ТОВ «Сервісний центр «Металург» (Генпідрядник) було уладено договір підряду № 106Р.

За умовами даного договору ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд», як субпідрядна організація, здійснювало комплекс робіт з ремонту внутрішніх ж/д шляхів на об'єкта ТОВ «НГЗ».

Для допомоги у виконанні ремонтних робіт, ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» було укладено договір субпідряду №19/СМР-Н від 02.07.2010 року з ПП «ВБГ «Аютана».

Відповідно до п. 1.2 договору роботи виконуються ПП «ВБГ «Аютана» (підрядником) з ремонту внутрішніх ж/д шляхів на об'єкта ТОВ «НГЗ». Період виконання робіт з 01.07.2010 року по 31.12.2010 року.

27.09.2010 року між ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» та Державним підприємством «Керченський морський торговий порт» (Генпідрядник) було укладено договори підряду №32-09, №33-09 від 25.10.2010 року.

За умовами даних договорів ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд», як підрядна організація, здійснювало комплекс робіт з ремонту стрілочного переводу №21, №28 на об'єктах Державного підприємства «Керченський морський торговий порт».

Для виконання значного обсягу ремонтних робіт, ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» було укладено договори субпідряду № 21/СМР-К від 05.08.2010 року, № 23/СМР від 08.10.2010 року з ПП «ВБГ Аютана» .

Відповідно до п. 1.2 Договору роботи виконуються ПП «ВБГ «Аютана» (підрядником) з капітального ремонту під'їзних ж/д шляхів та стрілочного переводу на об'єкті Державного підприємства «Керченський морський торговий порт».

27.05.2008 року між ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» та ТОВ «Південно-східна будівельна компанія», як замовник, було укладено договір підряду № 2705/3-П.

За умовами договору ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд», як підрядна організація, здійснювало будівництво транспортного спорудження на території ТОВ «Південно-східна будівельна компанія».

В ході виконання робіт, ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» було укладено субпідрядний договір з ПП «ВБГ «Аютана» № 22 від 06.08.2010 року.

Відповідно до п. 1.2 Договору, роботи виконуються ПП «ВБГ «Аютана» (субпідрядником) з будівництва транспортного спорудження на території ТОВ «Південно-східна будівельна компанія».

З наведеного вбачається, що ТОВ ВО «Укрспецзалізшляхбуд» фактично не є одержувачем товару (кінцевим споживачем) в рамках укладених вище вказаних договорів, а є підприємством, що виконувало підрядні роботи, в тому числі, за допомогою субпідрядних підприємств ПП «ВБГ «Аютана» та ПП «Екватор ТЦ».

На підтвердження реальності поставок позивачу продукції та виконання ремонтних і будівельних робіт, до перевірки були надані копії договорів підряду, субпідряду, договір поставки, актів виконаних робіт, видаткових накладних, податкових накладних, банківських виписок про сплату виконаних робіт, поставки товару, складських документів зберігання будівельних матеріалів, дорожних листів на перевезення товару, актів списання матеріальних цінностей, товарно-транспортних накладних, облікових документів про рух матеріальних цінностей, які, на думку суду, підтверджують формування показників податкової звітності Товариства з обмеженою відповідальністю виробничого об'єднання «Укрспецзалізшляхбуд», та вказують на реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку підприємства.

Окрім вказаних первинних документів, реальність та фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та спірними контрагентами підтверджується також долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, що, в свою чергу, свідчить про наявність складських приміщень, необхідних для зберігання товарно-матеріальних цінностей; копією журналу реєстрації довіреностей, яким підтверджується оформлення та видача матеріально-відповідальним особам довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей; графіком виконання робіт, листуванням між субпідрядниками та генпідрядником з подальшим повідомленням замовника про їх узгодження та дозволу на їх виконання на території замовника, у тому числі, за допомогою технічних засобів та працівників субпідрядників, що по суті є фактичним виконанням робіт, результат яких передано замовнику.

Суд зазначає, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку.

Крім того, відповідачем не надано доказів, які б спростовували реальність господарської операції з вищезазначеними контрагентами та докази, які б підтверджували обставини, викладені в акті перевірки.

В акті перевірки відсутні будь-які посилання на дефекти форми, змісту або походження первинних і розрахункових документів, які, в силу ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року за № 88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Судом не приймаються до уваги доводи відповідача, викладені у акті перевірки від 20.09.2013 року про нереальність правочинів, укладених між позивачем та контрагентами, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, фіктивної господарської діяльності контрагентів позивача, безтоварності господарської операції, відсутності зв'язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб вказаних підприємств за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст. 228 Цивільного кодексу України, є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину, за статтею 228 Цивільного кодексу України, має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

Отже, договори поставки, виконання робіт чи надання послуг не віднесені до переліку тих правочинів, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, тобто такі, що порушують публічний порядок.

Статтею 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання, що відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Аналізуючи наведені норми, суд приходить до висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши висновок у акті від 20.09.2013 року про нереальність правочину, не міг керуватися лише припущеннями, його позиція про те, що цей правочин здійснений без мети настання реальності наслідків, не підкріплена належними доказами, а саме: рішеннями суду про визнання їх недійсними або вироком суду про визнання вини позивача у фіктивності (нереальності) вчинення господарських операцій.

З огляду на вище досліджені первинні бухгалтерські документи, суд приходить до висновку, що первинні бухгалтерські документи, надані позивачем на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з вищенаведеними контрагентами відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а отже висновок податкового органу про юридичну дефектність оформлених документів суперечить вимогам податкового законодавства та фактичним обставинам справи.

Окрім того, слід зазначити, що висновки акту перевірки від 20.09.2015р. фактично не містять посилань на порушення саме позивачем вимог податкового законодавства, а містять лише припущення перевіряючих про неможливість підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивачем, що є неприпустимим.

Наведені фактичні обставини та проаналізовані норми чинного законодавства дають підстави дійти висновку про те, що правовідносини за спірними правочинами в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку, тобто позивачем дотримано принцип превалювання сутності над формою закріплений у ст. 4 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 1936/11/13-11 від 01.11.2011 року «Щодо підтвердження даних податкового обліку» документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Згідно листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України», судам слід ураховувати, що для підтвердження права платника податку на формування витрат та/або податкового кредиту з податку на додану вартість достатньо наявності мети використання товарів та послуг, що ним придбані, незалежно від фактичних результатів такого використання.

Окрім цього, суд зазначає, що платник податку (покупець товару), який дотримався вимог закону щодо формування податкового кредиту не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням контрагентом чи його постачальниками вимог законодавства щодо створення підприємства, здійснення господарської діяльності, виконання податкових зобов'язань тощо і в подальшому зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на валові витрати та податковий кредит. У разі коли постачальник чи його контрагенти допустили порушення вимог законодавства при веденні фінансово-господарської діяльності, то це тягне відповідальність та негативні наслідки щодо них.

Крім того, суд виходить із того, що на час здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстрованими в установленому законом порядку, відповідали ознакам і поняттю юридичних осіб та виступали правоздатним учасниками господарського обороту.

На підставі викладеного, судом було встановлено рух активів від контрагентів до позивача. Суд зазначає, що надане документальне оформлення операцій між позивачем та його контрагентами свідчить про фактичне існування та реальність господарських правовідносин між такими особами.

Щодо твердження відповідача про нереальність здійснених господарських операцій між позивачем та його контрагентами з посиланням на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2011 року по справі №1-339/11, яким визнано винним особу заступника директора ТОВ «ВІЕНБІ Консалтінг Груп» у скоєнні злочинів, передбачених за ч.1 ст. 205, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вищий адміністративний суд України, у Листі від 14.11.2012 року № 2379/12/13-12 «Щодо застосування статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України» зазначив, що ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України установлено, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Диспозиція наведеної правової норми, на відміну від норми частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, прямо вказує на те, що обов'язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок.

Разом із тим, розглядувана норма встановлює межі обов'язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу.

Така обов'язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.

Отже, обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Водночас, правова кваліфікація діяння особи, наведена у вироку в кримінальній справі або постанові про адміністративний проступок (тобто застосування тих чи інших правових норм до відповідної поведінки), не є обов'язковою для адміністративного суду.

Це стосується також і правової кваліфікації, наведеної у чинних рішеннях судів в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі.

Відповідно висновки інших судів щодо правомірності чи протиправності дій особи, поведінка якої є предметом розгляду в адміністративній справі, не є обов'язковими для адміністративного суду, який таку справу розглядає.

Висновки та оцінки іншого суду щодо правомірності поведінки особи, її винуватості у вчиненні правопорушення тощо не позбавляють адміністративний суд, який розглядає по суті справу, предмет якої пов'язаний із відповідними діяннями цієї особи, права надати їм власну оцінку.

Таким чином, адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Крім того, обов'язковість преюдиційних обставин передбачена частиною четвертою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, норми якої поширюється лише на обставини, встановлені безпосередньо: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Відповідно обставини, установлені в інших процесуальних актах у кримінальних справах чи справах про адміністративні проступки (наприклад, у постанові про закриття кримінальної справи), не можуть розглядатися як обов'язкові відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, слід враховувати, що норма частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України поширюється лише на особу, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову. Тому, обов'язковими є лише обставини щодо безпосередньо цієї особи (засудженого (виправданого) або притягнутого (не притягнутого) до адміністративної відповідальності), а не щодо інших осіб.

Так, не можна вважати обов'язковими обставини щодо діяння фізичної особи, встановлені під час розгляду справи про її адміністративний проступок, при оцінці правомірності поведінки юридичної особи, працівником (представником) якої була ця фізична особа, якщо йдеться про відповідальність за порушення юридичною особою законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами.

Також, необхідно зазначити, що визнання керівника юридичної особи винним у здійсненні фіктивного підприємництва саме по собі не призводять автоматично до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої юридичної особи.

Відповідачем по суті не надано в порядку виконання обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, будь-яких належних та допустимих доказів, не доведено наявності обставин та підстав, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства та наявність яких би призводила до невизнання права позивача на формування спірних сум податкових вигод та які б відповідно до вищезгаданих положень податкового законодавства та законодавства з питань бухгалтерського обліку унеможливлювали формування позивачем спірних сум податкових вигод за вищезгаданими операціями, які б свідчили про нездійснення спірних операцій та про юридичну дефектність первинних документів за спірними операціям, а відтак ДПІ не довела законності та обґрунтованості висновків акту перевірки та оскаржуваних рішень.

Перевіривши оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 01.10.2013 року № та № на відповідність частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про їх протиправність та наявність підстав для їх скасування, у зв'язку із чим, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю виробничим об'єднанням «Укрспецзалізшляхбуд» при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 2294,00 грн., що документально підтверджується квитанцією № NOYBR55550 від 04.10.2013 р. (том 1, а.с. 14).

Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 2294,00 грн. підлягає поверненню.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 02 лютого 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 08 лютого 2016 року, про що повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №, № від 01 жовтня 2013 року, винесені Дніпропетровською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю виробниче об'єднання "Укрспецзалізшляхбуд" документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України у сумі 2294,00 (дві тисячі двісті дев'яносто чотири) грн.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 08 лютого 2016 року.

Суддя Д.П. Павловський