Справа № 1304/5026/12
Суддя: Городецька Л. М.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1304/5026/12
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016 Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючої: судді - Городецької Л.М.

при секретарі: Скочиляс І.М., Турчин З.В.

з участю представників:

позивача ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за адміністративним позовом приватного підприємства «Лорелея» до виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третіх осіб Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання недійсним рішення №327 виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007 року,

встановив:

Позивач 13.06.2007 року звернувся до Господарського суду Львівської області з адміністративним позовом до Львівської міської ради про визнання недійсним рішення № 327 виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007 року «Про скасування наказу директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 року

№ 1610/424-07 та розпоряджень голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.02.2006 року № 227 та від 16 березня 2006 року № 320».

У позовній заяві у даній справі відповідачем було визначено безпосередньо Львівську міську раду. Ухвалою Господарського суду Львівської області у вказаній справі від 18.09.2007 року з ініціативи суду у справу було залучено Виконавчий комітет Львівської міської ради (у якості другого відповідача), директора департаменту землеустрою та планування забудови міста (у якості третього відповідача), голову Галицької районної адміністрації (у якості четвертого відповідача) та Департамент землеустрою та планування забудови міста (у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 30 жовтня 2007 року у справі № 14/187 (А) провадження у справі було закрито у зв'язку з тим що дана справа не є публічно-правовим спором і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Однак, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2012 року № 76193/09/9104 задоволено апеляційну скаргу ПП «Лорелея», ухвалу господарського суду Львівської області від 30 жовтня 2007 року у справі № 14/187 (А) скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В ухвалі від 26 квітня 2012 року Львівський апеляційний адміністративний суд прийшов до висновку про те що даний спір повинен бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства.

Згідно листа Львівського апеляційного адміністративного суду № 35654 від 14.05.2012 року справу повернуто до господарського суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.05.2012 року справу було передано на розгляд до Галицького районного суду міста Львова, де вона і розглядається станом на день винесення даної постанови.

Представником за довіреністю Львівської міської ради було надано суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, а позов до задоволення не підлягає.

12.06.2015 року та 02.09.2015 року позивач у справі подав суду письмові клопотання, якими уточнив субєктний склад осіб у справі, остаточно визначивши у якості відповідача у справі виконавчий комітет Львівської міської ради, а третіми особами на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Департамент містобудування Львівської міської ради.

В судовому засіданні 22.02.2016 року представник позивача також подав заяву про виправлення описки, яким було виправлено описку у тексті п. 2 прохальної частини позовної заяви, а саме виправлено вираз «Визнати недійсним Рішення №327 Виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007 р. „Про скасування наказу директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 р. №1610/424-07 та розпоряджень голови Галицької районної адміністрації від 27.02.2006 р. №227 та від 16.03.2006 р. №320» на вираз «Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 327 від 25.05.2007 року «Про скасування наказу директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 р. № 1610/424-07 та розпоряджень голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.02.2006 р. № 227 і від 16 березня 2006 р. № 320».

В обґрунтування заявленого позову позивач покликається на те, що оскаржуване рішення прийнято на підставі наданих виконавчим органам місцевих рад повноважень, зокрема у галузі будівництва (ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», однак є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та призводить до порушення прав та охоронюваних законом інтересів ПП «Лорелея». Зазначає, що оскаржуване рішення фактично призводить до скасування підстави для подальшого введення в експлуатацію об'єктів нерухомості та, як наслідок, оформлення набутого (такого, що уже мало місце) права власності на нежитлові будівлі, належні підприємству.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з мотивів, викладених у позові. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Вважає, що позивачем не отримано дозвіл на виконання будівельних робіт і такий дозвіл видаватися не міг, а відтак - наказ директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 року № 1610/424-07 та розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.02.2006 року № 227 та від 16 березня 2006 року № 320 суперечать вимогам чинного законодавства. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представники третіх осіб на стороні позивача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору позов підтримали та просили його задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що в позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

25.05.2007 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято Рішення №327 «Про скасування наказу директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 р. №1610/424-07 та розпоряджень голови Галицької районної адміністрації від 27.02.2006 р. №227 та від 16.03.2006 р. №320».

Підставою прийняття зазначеного рішення, як зазначено в його преамбулі, виступили положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про планування і забудову територій», розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 15.11.2000 р. №1330 «Про затвердження Положення про порядок введення в експлуатацію на території Львівської області закінчених будівництвом об'єктів, які не є державною власністю» та п.14 Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, затвердженого Рішенням виконавчого комітету від 02.07.1999 р. за №351 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна та затвердження вартості цих послуг» (що діяли на момент прийняття наказу директора департаменту землеустрою та планування забудови від 10.10.2000 р. №1610/424-07).

Зазначеним документом було вирішено скасувати: наказ директора Департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 р. №1610/424-07 «Про затвердження акта державної технічної комісії про готовність до експлуатації для прийняття в експлуатацію павільйонів і літніх майданчиків на площі Підкови і пр. Шевченка, 7-9» (п.1.1); розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 27.02. 2006 р. №227 „Про присвоєння будинкових номерів будівлі та павільйону ПП «Лорелея» на площі І. Підкови та проспекті ОСОБА_3» (п.1.2); розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 16.03.2006 р. №320 «Про оформлення ПП „Лорелея" права власності на будівлі №3 на площі Підкови та №7 на проспекті ОСОБА_3»(1.3).

Також, наказано юридичному управлінню у встановленому порядку звернутися до суду про визнання недійсними: акта державної технічної комісії про готовність до експлуатації павільйонів і літніх майданчиків на пл.І.Підкови і пр.Т.Шевченка, 7-9; свідоцтва про право власності (№ Г-01773 від 16.03.2006р.) на будівлю за адресою: м.Львів, пл.І.Підкови, 3 загальною площею 48,3 кв.м, виданого Галицькою районною адміністрацією згідно з розпорядженням від 16.03.2006р. № 320 «Про оформлення ПП «Лорелея» права власності на будівлі № 3 на площі І.Підкови та № 7-а на проспекті ОСОБА_3»; свідоцтва про право власності (№ Г-01774 від 16.03.2006р.) на будівлю за адресою: м.Львів, пр.Т.Шевченка, 7-а загальною площею 15,4 кв.м, виданого Галицькою районною адміністрацією згідно з розпорядженням від 16.03.2006р. № 320 «Про оформлення ПП «Лорелея» права власності на будівлі № 3 на площі І.Підкови та № 7-а на проспекті ОСОБА_3»; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно будівлю загальною площею 48,3 кв.м (реєстраційний номер 142092), розташовану за адресою: м.Львів, пл.І.Підкови, 3.

В свою чергу, наказом директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 р. за №1610/424-07, затверджено акт державної технічної комісії про готовність до експлуатації для прийняття в експлуатацію павільйонів і літніх майданчиків на площі Підкови та проспекті ОСОБА_3, 7-9.

Розпорядженням Галицької районної адміністрації від 27.02.2006 року № 227 було вирішено присвоїти будівлі площею 48,3 м.кв. будинковий номер 3 на пл. Підкови, а будівлі павільйону площею 15,7 м.кв. будинковий номер 7а на пр. ОСОБА_3.

Розпорядженням Галицької районної адміністрації від 16.03.2006 року № 320 було вирішено оформити приватному підприємству «Лорелея» право приватної власності на будівлю № 3 на площі І. Підкови 3 загальною площею 48,3 м.кв. та будівлю № 7а на проспекті ОСОБА_3 загальною площею 15,7 м.кв., відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району оформити і видати ПП «Лорелея» свідоцтво про право власності на вказані будівлі, ПП «Лорелея» - зареєструвати свідоцтва про право власності в обласному комунальному підприємстві Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Окрім цього, 16.03.2006 року Галицькою районною адміністрацією було видано Приватному підприємству «Лорелея» свідоцтво про право власності на будівлю загальною площею 48,3 м.кв. за адресою м. Львов, пл. Підкови 3 № Г- 01773 та свідоцтво про право власності на будівлю загальною площею 15,7 м.кв. за адресою м. Львов, пр. Шевченка 7а № Г- 01774.

Як вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10154645 від 21.03.2006 року, приватним підприємством «Лорелея» було зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 48,3 м.кв. за адресою м. Львів, пл. Підкови 3.

Як вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10150451 від 21.03.2006 року, приватним підприємством «Лорелея» було зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 15,7 м.кв. за адресою м. Львів, пр. Шевченка 7а.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 закону України «Про місцеве самоврядування», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Як зазначено в п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 року № 7-рп/2009:

«Конституцією України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).»

Відповідно до п. 5 мотивувальної частини згаданого вище рішення, «Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.»

Відповідно до ст. 69 закону України «Про конституційний суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції, чинній на момент винесення рішення № 327 виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007 року), сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції, чинній на момент винесення рішення № 327 виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007 року), виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Як встановлено додатком до ухвали Львівської міської ради № 94 від 06.07.2006 року «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання» (чинному на момент винесення рішення № 327 виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007 року), Галицька районна адміністрація входить до структури виконавчих органів Львівської міської ради.

Згідно з ч. 9 ст. 59 закону України «Про місцеве самоврядування» рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Ч. 10 ст. 59 закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 закону України «Про місцеве самоврядування», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Отже, наказ департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 року

№ 1610/424-07, розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.02.2006 року № 227 та від 16 березня 2006 року № 320 є ненормативними правовими актами органу місцевого самоврядування, оскільки такі передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи (в даному випадку до приватного підприємства «Лорелея» та до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району), застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Більше того, як це підтверджується свідоцтвом про право власності на будівлю загальною площею 48,3 м.кв. за адресою м. Львов, пл. Підкови 3 № Г- 01773, свідоцтвом про право власності на будівлю загальною площею 15,7 м.кв. за адресою м. Львов, пр. Шевченка 7а № Г- 01774, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10154645 від 21.03.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10150451 від 21.03.2006 року, зазначені вище ненормативні акти було фактично виконано, а саме присвоєно номерні знаки нежитловим будівлям та оформлено право власності на них.

Суд також бере до уваги той факт, що приватне підприємство «Лорелея» заперечує проти скасування актів ненормативного характеру - наказу директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 року № 1610/424-07 та розпоряджень голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.02.2006 року № 227 та від 16 березня 2006 року № 320, зазначаючи у позовній заяві, що оскаржуване рішення призводить до порушення прав та охоронюваних законом інтересів ПП «Лорелея» та що виконавчий комітет Львівської міської ради, всупереч вимог чинного законодавства, скасував те, необхідність, підставність та правомірність видачі чого встановлено та підтверджено місцевим та апеляційним господарським судом.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що у преамбулі оскаржуваного рішення зазначено, що таке прийнято на підставі, зокрема, розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 15.11.2000 року. За наведеного, наказ директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 року було фактично скасовано на підставі акту, якого не існувало станом на момент винесення згаданого наказу.

Відтак, з урахуванням приписів ч. 1 ст. 59, ст. 74 закону України «Про місцеве самоврядування», ч. 1 ст. 144 Конституції України, з урахуванням правової позиції Конституційного суду України, висловленої у рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення скасовує фактично виконані ненормативні акти органів місцевого самоврядування, а відтак - є протиправним.

Більше того, скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо присвоєння будинкових номерів, затвердження акту державної технічної комісії про готовність до експлуатації та прийняття в експлуатацію будівель та оформлення права власності, тобто, ненормативних актів, що застосовуються одноразово і з прийняттям яких виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не породжує наслідків для власника чи орендаря відповідних будівель, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною нерухомістю і це право ґрунтується на відповідних правовстановлюючих документах.

Вказана вище позиція підтверджується і практикою Верховного суду України. Так, постановою Верховного суду України від 04.11.2015 року у справі № 21-1457а15, зазначено наступне: «…Окрім цього, в Рішенні № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

У справі, що розглядається, суди встановили, що на підставі рішення № 692 було отримано свідоцтва про право власності на вказане приміщення.

Зазначене рішення виконавчого комітету є ненормативним правовим актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, а тому не може бути в подальшому скасований органом місцевого самоврядування.»

Аналогічна правова позиція була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 4 червня 2013 року (справа №21-64а13), від 18 листопада 2014 року (справа №21-438а14), від 17 березня 2015 року (справа №21-38а15), від 5 березня 2012 року (справа №21-423а11).

Відповідно до ч. 5 ст. 13 закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 332 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що позивачем було належним чином зареєстровано та оформлено право приватної власності на будівлю загальною площею 48,3 м.кв. за адресою м. Львів, пл. Підкови 3 та будівлю загальною площею 15,7 м.кв. за адресою м. Львів, пр. Шевченка 7а.

Підставою проведення даної реєстрації виступили свідоцтво про право власності (№ Г-01773) від 16.03.2006 p., видане Галицькою районною адміністрацією згідно Розпорядження №320 від 16.03.2006 р. та свідоцтво про право власності (№ Г-01774) від 16.03.2006 p., видане Галицькою районною адміністрацією згідно Розпорядження №320 від 16.03.2006 р. відповідно.

В свою чергу, рішенням господарського суду Львівської області від 25.02.2005 р. у справі №1/2948- 12/362 позов ПП «Лорелея» до Галицької районної адміністрації задоволено частково. Визнано право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Львів, пл. Підкови, загальною площею 48, 3 м2 за Приватним підприємством «Лорелея».

Рішенням господарського суду Львівської області від 28.02.2005 р. у справі №1/862- 26/394, позовні вимоги ПП «Лорелея» до Галицької районної адміністрації задоволено. Зобов'язано Галицьку районну адміністрацію м. Львова видати Приватному підприємству «Лорелея» свідоцтво про право власності на нерухоме майно - павільйон, розташований на проспекті ОСОБА_3, 7-9 у м. Львові та визнано право власності Приватного підприємства «Лорелея» на нерухоме майно - павільйон, який розташований на проспекті ОСОБА_3, 7-9 у м. Львові з моменту його державної реєстрації.

15.11.2005 p. постановою Львівського апеляційного господарського суду у справі №1/862-26/394, за апеляційною скаргою Галицької районної адміністрації м. Львова на рішення господарського суду Львівської області від 28.02.2005 p., в задоволенні апеляційної скарги відмовлено. Рішення господарського суду Львівської області від 28.02.2005 р. у справі №1/862-26/394 залишено без змін.

Як вбачається із тексту розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.12.2005 року № 1662, на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2005 року було вирішено видати ПП «Лорелея» свідоцтво про право власності на обєкт нерухомого майна павільйон загальною площею 15,4 кв.м., що розташований на проспекті ОСОБА_3 7-9 у Львові.

Отже, право власності позивача на будівлю загальною площею 48,3 м.кв. за адресою м. Львів, пл. Підкови 3 та будівлю загальною площею 15,7 м.кв. за адресою м. Львів, пр. Шевченка 7а було визнано судовими рішеннями, які у встановленому порядку набрали законної сили. Доказів скасування зазначених рішень відповідачем не надано.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Отже, судові рішення, якими визнано право власності субєкта на майно, є однією із підстав набуття права власності.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 11 закону України «Про судоустрій України» (в редакції, чинній на момент винесення згаданих вище судових рішень та рішення № 327 виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007 року), судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиціальність) судових рішень для інших судів, органів прокуратури, слідства, дізнання визначається процесуальним законом.

Відповідно до п. 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року

№ 11 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Крім того, у преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини у справі, що є предметом розгляду.

За наведеного, суд приходить до висновку, що підставою для винесення наказу директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 року № 1610/424-07 та розпоряджень голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.02.2006 року № 227 та від 16 березня 2006 року № 320 стали судові рішення, що набрали законної сили, та якими було визнано право власності приватного підприємства «Лорелея» на будівлю за адресою м. Львів, пл. І.Підкови, 3 загальною площею 48,3 кв.м, та будівлю № 3 на площі І.Підкови та № 7-а загальною площею 15,4 кв.м. вказаними рішеннями було створено підґрунтя для документального оформлення за приватним підприємством «Лорелея» права приватної власності, визнаного в судовому порядку.

Таким чином, скасовуючи згадані акти, виконавчий комітет Львівської міської ради фактично унеможливив, і навіть відмінив, виконання згаданих вище судових рішень, чим порушив приписи 328 ЦК України, ст. 41, 124 Конституції України, ст. 11 закону України «Про судоустрій України».

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У п. 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008р. №2 зазначено, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. У зв'язку з цим судам необхідно враховувати, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, із якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. З огляду на зазначену норму під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

З Урахуванням наведеного вище, суд доходить висновку, що рішення № 327 виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007 року «Про скасування наказу директора департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 року № 1610/424-07 та розпоряджень голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.02.2006 року № 227 та від 16 березня 2006 року № 320», не відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов Приватного підприємства «Лорелея» є підставним та обґрунтованим, а відтак, підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69, 70, 71, 72, 159-163, 167 КАС України, суд

постановив:

адміністративний позов приватного підприємства «Лорелея» задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №327 від 25.05.2007 року «Про скасування наказу директору департаменту землеустрою та планування забудови міста від 10.10.2000 року №1610/424-07 та розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.02.2006 року №227 і від 16 березня 2006 року №320».

Стягнути з виконавчого комітету Львівської міської ради на користь приватного підприємства «Лорелея» судовий збір в розмірі 3 (три) гривні 40 копійок.

На постанову суду першої інстанції може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом першої інстанції частини третьої статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.М.Городецька