Справа № 809/4468/15
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" березня 2016 р. Справа № 809/4468/15
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
Судді Григорука О.Б.
при секретарі Пиріг Х.І.
за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Симовоника Я.В, представника відповідачів - Дідик В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 ,
до відповідачів: Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 ,
ВСТАНОВИВ:
Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з бездіяльністю відповідача щодо невиконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.04.2011 по справі №2а-1265/11/0970, відповідачем відмовлено у виплаті належного грошового та інших видів матеріального забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2011 по 16.11.2015.
Представник відповідачів щодо заявлених вимог заперечив з підстав викладених в письмовому запереченні на адміністративний позов, зокрема вважає правомірною відмову у виплаті грошового забезпечення, а позовні вимоги позивача не обґрунтовані доказами (а.с.32-33).
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.
Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, в задоволенні позову просив відмовити.
Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідачів, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.04.2011 по справі №2а-1265/11/0970 за позовом ОСОБА_1 до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, Командира військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу №114 від 26.02.2011 (в частині) та пункту 3 наказу №61 від 31.03.2011, поновлення на посаді, зобов`язання вчинення дій, позов задоволено, зокрема визнано протиправними та скасовано дані накази. У зв`язку із поновленням позивача на службі зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове та інші види матеріального забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.04.2011 по 28.04.2011 (а.с.51-54).
Постановою Вищого адміністративного суду України від 04.06.2013 скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2011, якою було скасовано вищезазначену постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.04.2011, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.04.2011 - залишено в силі (а.с. 55-57).
Таким чином, постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду по справі №2а-1265/11/0970 набрала законної сили згідно постанови Вищого адміністративного суду України 04.06.2013.
Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачі неодноразово зверталися до суду з заявами, що стосуються виконання вищевказаної постанови суду від 28.04.2011, за наслідками розгляду яких: ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.11.2011 в задоволенні заяви Військової частини НОМЕР_1 про поворот виконання даної постанови суду - відмовлено (а.с. 58-59); ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.10.2014 в задоволенні заяви Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 20.08.2014 про прийняття додаткової постанови по справі №2а-1265/11/0970 - відмовлено (а.с. 60-61); ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.12.2014 в задоволенні заяви представника Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 20.08.2014 про встановлення способу і порядку виконання вищевказаного судового рішення - відмовлено (а.с. 65-65). Зазначені ухвали суду набрали законної сили.
Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно ч.1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Слід зазначити, що позивач звертався із заявою про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу від 20.11.2015 до командира військової частини НОМЕР_1 (а.с.16). за результатами розгляду вказаної заяви позивачу було відмовлено, у зв`язку з тим, що військову частину НОМЕР_2 розформовано, станом на день ліквідації жодної суми заборгованості перед особовим складом військової частини не було зареєстровано. Також зазначено, що причиною ненарахування та невиплати грошового та інших видів матеріального забезпечення за час вимушеного прогулу є відсутність додаткового судового рішення (а.с.17).
Одним із мотивів непоновлення позивача на посаді та невиплати грошового забезпечення, представником відповідача зазначено незрозумілість порядку та способу виконання судового рішення та відсутність судового додаткового рішення, в зв`язку з чим відповідачі звертались до суду із відповідними заявами. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обставинам, на які посилаються сторони, слід зазначити, що подання заяви щодо прийняття додаткової постанови суду та розгляд заяв у порядку виконання судового рішення не є підставами для невиконання такого судового рішення.
Таким чином, відповідачами допущено тривале невиконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.04.2011 по справі №2а-1265/11/0970 з моменту прийняття постанови Вищим адміністративним судом України - 04.06.2013, оскільки фактично позивача поновлено на роботі у листопаді 2015 року, що не заперечується сторонами.
У відповідності до статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Одночасно статтею 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, з врахуванням вказаних норм є протиправною відмова у виплаті позивачу належного грошового та інших видів матеріального забезпечення за час вимушеного прогулу.
Враховуючи вказані правові норми, у спірних правовідносинах щодо строку за який необхідно здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення позивача за час затримки виконання судового рішення, слід застосовувати приписи статті 236 Кодексу законів про працю України з урахуванням вимог статті 235 Кодексу законів про працю України.
Частиною 1 ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.
Судом встановлено, що позивач до суду щодо видачі виконавчого листа по справі №2а-1265/11/0970 не звертався. Протягом періоду з 2011 по 2015 рік був працевлаштований за іншим місцем роботи, що підтверджується наданими суду довідками (а.с. 66-68). Поважність причин такого тривалого незвернення за виконавчим документом для пред`явлення його до примусового виконання позивачем не обґрунтована.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що обидві сторони по справі у недостатній мірі вчиняли дії необхідні для виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.04.2011 по справі №2а-1265/11/0970, тому нарахуванню та виплаті підлягають суми грошового забезпечення за один рік, що передував даті поновлення на роботі, з врахуванням позовних вимог.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди завданої бездіяльністю відповідачів, слід зауважити наступне.
У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Стверджуючи про те, що відповідачами позивачеві завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача.
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди, задоволенню не підлягають.
На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті належного грошового забезпечення ОСОБА_1 .
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належне йому грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 16.11.2014 по 16.11.2015.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Григорук О.Б.

Постанова складена в повному обсязі 28.03.2016.