Справа № 826/6669/15
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року м. Київ К/800/41231/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів Ємельянової В.І.,

Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою Київської міської митниці Державної фіскальної служби України (правонаступник Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, далі - Київська міська митниця ДФС України) на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в подальшому уточненим, про: визнання незаконним та скасування наказу Київської міжрегіональної митниці Міндоходів №11-0 від 25 лютого 2015 року про звільнення з посади головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Київської міжрегіональної митниці; зобов'язання відповідача поновлення на посаді; стягнення з Київської міжрегіональної митниці Міндоходів середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу з 25 травня 2015 року до дня поновлення на роботі; стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Київської міжрегіональної митниці Міндоходів №11-0 від 25 лютого 2015 року «Про звільнення ОСОБА_2». Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Київської міжрегіональної митниці Міндоходів з 26 лютого 2015 року. Стягнути з Київської міжрегіональної митниці Міндоходів на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 лютого 2015 року по день фактичного поновлення на посаді. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що при звільненні позивача відповідач порушив норми трудового законодавства та процедуру його звільнення.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з врахуванням наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 з 23 січня 2014 року займав посаду головного державного інспектора відділу провадження у справах з про порушення митних правил оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Київської міжрегіональної митниці.

Наказом начальника Київської міжрегіональної митниці №11-0 від 25 лютого 2015 року позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у зв'язку з реорганізацією Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII (далі - Закон №3723-XII), який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно із приписами частини першої статті 30 зазначеного Закону №3723-XII позивача звільнено з публічної служби за загальними правилами - відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі реорганізації, установи.

Відповідно до постанови Кабінет у Міністрів України від 21 травня 2014 року №160 «про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу України шляхом реорганізації Міністерства доходів і зборів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» створено Київську міську митницю ДФС як територіальний орган Державної фіскальної служби та реорганізовано Київську міжрегіональну митницю Міндоходів шляхом приєднання до Київської міської митниці ДФС.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 6 жовтня 2014 року №14 «Про реорганізацію окремих митниць Міндоходів» (зі змінами. внесеними наказом Міндоходів від 17 листопада 2014 року №35) розпочато реорганізацію Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП, яка регламентує порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи вбачається, що позивача 1 грудня 2014 року було попереджено про наступне вивільнення, про що свідчить його особистий підпис.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 36 КЗпП у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) підприємства дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу).

Встановлена законодавством можливість реорганізації (приєднання) державної установи (організації) до іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що реорганізується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічної правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року №2а-237а11.

Частиною другої статті 40 КЗпП передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Разом з тим, відповідачем, не надано доказів виконання зобов'язання щодо працевлаштування позивача, зокрема, надання роботи у створеній установі чи запропонування роботи, від якої позивач відмовився з поважних причин.

Відповідачем не надано суду доказів неможливості переведення позивача з посади головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Київської міжрегіональної митниці на іншу аналогічну посаду в реорганізованій структурі.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про порушення відповідачем трудових гарантій позивача та процедури його звільнення.

Таким чином, суди правильно зазначали, що позивача було неправомірно звільнено з посади, а оскаржуваний наказ №11-0 від 25 лютого 2015 року винесено не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією і законодавством України про працю.

Також, суди попередніх інтонацій обґрунтовано стягнули з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, застосувавши норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн, то суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови в її задоволенні, оскільки ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження вказаної вимоги.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Київської міської митниці Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді В.І. Ємельянова

О.П. Стародуб