Справа № 805/32/16-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 р. Справа №805/32/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 13:12

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Голошивця І.О., при секретарі судового засідання Музиканті В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Приморського ВП Маріупольського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про зобов'язання відповідачів вчинити певні дії,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідачів 1-4 - Юрасової О.В. (за дов.)

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Приморського відділу поліції Національної поліції в м. Маріуполі, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, в якому просить суд:

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області вирішити питання позивача і надати обґрунтоване рішення - постанову чи висновок для подальшого звернення (для судових справ);

- зобов'язати Приморське ВП Національної поліції в м. Маріуполі вирішити питання позивача і надати позивачу обґрунтоване рішення з відповіддю для подальшого звернення (для судових справ).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, порушуючи Закони України не надало ОСОБА_1 обґрунтоване рішення по суті її заяви від 30 червня 2015 року, в якій ставилось питання щодо наявності технічної можливості діагностувати в організмі позивача імплантанта-мікрочіпа (датчика). Вважає, що відповідна техніка є в наявності тільки у правоохоронних органів, оскільки медичні заклади не мають такої можливості, що підтверджується доданою до матеріалів справи відповіддю.

Також, просила суд притягнути до відповідальності відповідачів або їх посадових осіб за порушення норм Конституції України, Закону України «Про інформацію» та КПК України.

Тому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідачів з'явився у судове засідання та заперечував проти задоволення позову в обґрунтуванні яких зазначено, що відповідачем виконані всі необхідні дії згідно Закону України «Про звернення громадян» та Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації, їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до Закону України «Про міліцію», на підставі якого виконували на той час свої обов'язки працівники міліції, представник відповідача пояснив, що міліція виконувала адміністративну, профілактичну, оперативно - розшукову, кримінально-процесуальну виконавчу функції, тому до повноважень працівників міліції не входило діагностування організму позивачки на предмет наявності сторонніх предметів. Таким чином, відповідачем проведено повну перевірку за заявою щодо наявності в діях невстановлених осіб ознак кримінального правопорушення по спричиненню позивачу шкоди здоров'ю терористичною організацією «ДНР» та прослуховування її телефонних розмов, у зв'язку з чим надано вмотивовану відповідь.

На підставі викладеного, представник відповідачів просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та заперечення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, 30 червня 2015 року звернулась із заявою до начальника Головного управління МВС України в Донецькій області про те, щоб за допомогою наявної технічної можливості діагностувати знаходження в її організмі імплантанта мікрочипа (датчика), який в її організм в 2007 році вживлено у безпритомному стані без її згоди, та за допомогою якого за нею, крім іншого, за її місцезнаходженням, ведеться системне спостереження за допомогою супутникової системи, чим здійснюється вплив на її свідомість, що зашкоджує її здоров'ю, а також призводить до поширення інформації особистого характеру (а.с. 6).

З метою припинення здійснення спостереження за нею, ОСОБА_1 у 2009 році зверталась до Кіровської міжрайонної прокуратури з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які вчинили проти неї та її сім'ї ряд злочинів, а саме - до її організму без її згоди у безпритомному стані було імплантовано безконтактний мікрочип (датчик), за допомогою якого здійснюється постійний контроль за її місцезнаходженням, а також здійснюється вплив на її свідомість, спричинення їй фізичної шкоди та розповсюдження інформації особистого характеру (а.с. 52). Вказану заяву було передано до Кіровського МВ ГУМВС України у Донецькій області для розгляду, за результатом розгляду якої прийнято постанову від 14 січня 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_1

З метою встановлення факту знаходження в організмі ОСОБА_1 мікрочипу, адвокат, з яким ОСОБА_1 уклала договір про надання юридичних послуг, своїм адвокатським запитом №112/09 від 13 жовтня 2009 року до Комунальної лікувально-профілактичної установи «Донецьке обласне клінічне територіальне медичне об'єднання», просив надати інформацію про наявність технічної можливості діагностувати факт знаходження в організмі ОСОБА_1 мікрочипу (датчику), ідентифікатору (а.с.10).

Листом від 27 жовтня 2009 року №01/3174 Комунальна лікувально-профілактична установа «Донецьке обласне клінічне територіальне медичне об'єднання» за насідком розгляду вказаного адвокатського запиту повідомила, що у ДОКТМО не має технічної можливості встановити наявність мікрочипу (датчику), ідентифікатору в організмі людини (а.с.13).

30 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області із заявою, в якій просить вказаний орган внутрішніх справ за допомогою технічних засобів діагностувати знаходження у її організмі імпланта (мікрочипу) (а.с.6).

У вказаній заяві позивач зауважила на тому, що вказаним датчиком її організму (здоров'ю) спричинюється шкода, оскільки через вказаний чіп за позивачем здійснюються спостереження (зокрема, організацією ДНР), прослуховуються її телефонні розмови.

Висновком, затвердженим начальником Приморського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області 20 липня 2015 року (зареєстрований 03.08.2015р. за №9734), встановлено, що 20 липня 2015 року до Приморського РВ Маріупольського МУ з заявою звернулась гр. ОСОБА_1 за фактом вживлення в її організм стороннього предмету (мікрочипа). В ході перевірки були допитані сусіди, які не підтвердили факти, вказані у заяві, свідків та очевидців за даним фактом встановити не представилось можливим, тому вирішено заяву вважати розглянутою та про прийняте рішення повідомити ОСОБА_1 (а.с. 81)

Приморський районний відділ Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, розглянувши вищевказану заяву, надав 03 серпня 2015 року № 9734 відповідь ОСОБА_1, в обґрунтуванні якої зазначено, що за результатами перевірки встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення (а.с.7).

03 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського відділення поліції в Донецькій області із клопотанням, в якому просить надати їй на руки копію постанови чи висновку за насідком розгляду її заяви від 30 червня 2015 року (а.с.8).

Приморським відділенням поліції Маріупольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, листом від 07 грудня 2015 року за вих. № 812, на вищевказану заяву надіслано відповідь ОСОБА_1, в якій повідомлено, що заяву від 30 червня 2015 року розглянуто згідно Закону України «Про звернення громадян», про що вже повідомлено заявника листом від 03 серпня 2015 року № 9734. Також, у листі від 07 грудня 2015 року № 812 зазначено, що позивач має право прийти до Приморського ВП та особисто ознайомитись з матеріалами перевірки по вказаній заяві (а.с.9).

Вважаючи, що позивачу не надано обґрунтованих відповідей на її звернення, зокрема на заяву від 30 червня 2015 року та 03 грудня 2015 року, ОСОБА_1 звернулась до суду із даним адміністративним позовом.

При вирішенні даної справи, суд виходить з наступного.

За приписами ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Статтею 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до положень ст. 3 цього Закону під зверненнями громадян розуміються викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Згідно із ст. 5 цього Закону звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно з положеннями ст. 20 зазначеного Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.

Водночас, наказом МВС України від 10.10.2004 р. №1177 затверджено Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, яким установлено єдиний для органів внутрішніх справ України, Національної гвардії України, навчальних закладів МВС України, установ, організацій і підприємств системи МВС України порядок приймання, реєстрації, розгляду, узагальнення та аналізу звернень громадян, а також визначає порядок контролю за його дотриманням.

Так, абз. 4 п. 1.6 Положення №1177 під терміном "заява" (клопотання) вбачається звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності органів внутрішніх справ, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до норм п.п. 2.1-2.2 вказаного Положення, письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю, реєстрації та первинному розгляду з метою визначення їх належності до компетенції органів внутрішніх справ та призначення за ними конкретного виконавця.

Відповідно до п. 5.2 вказаного Положення, щодо кожного звернення не пізніше ніж у п'ятиденний термін повинно бути прийняте рішення. Зокрема, Передати на вирішення до підпорядкованого чи іншого органу внутрішніх справ (п.п.5.2.2 вказаного Положення).

Так, у день надходження заяви, 30 червня 2015 року Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області було передано звернення ОСОБА_1 на розгляд до Приморського районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, що підтверджується журналом обліку заяв та повідомлень про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію. (а.с. 77-78, 79-80)

Згідно із п. 4.1 Положення №1177, керівники органів внутрішніх справ та їх заступники при розгляді звернень громадян зобов'язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників органів внутрішніх справ на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів, уживати інших заходів для об'єктивного вирішення поставлених авторами звернень питань, з'ясовувати і усувати причини та умови, які спонукають громадян скаржитись, якщо це не суперечить чинному законодавству. Безпосередні виконавці при здійсненні перевірок за зверненнями обов'язково спілкуються з їх авторами, з'ясовують усі порушені питання та обставини, детально вникають в їх суть, вживають заходів щодо захисту конституційних прав громадян у межах своєї компетенції відповідно до чинного законодавства.

За результатами перевірки звернення складається мотивований висновок про результати розгляду звернення громадян, який має містити в собі об'єктивний аналіз усіх зібраних матеріалів і повинен відповідати порядку його складання (додаток 9) (п. 4.3 Положення №1177).

Відповідно до п. 4.5 Положення №1177 громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів внутрішніх справ, має права, визначені статтею 18 Закону України "Про звернення громадян". Звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді (п. 4.6 цього ж Положення).

В межах перевірки Приморським РВ Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області відібрано пояснення у ОСОБА_3 та додаткові пояснення у ОСОБА_1, які долучені до матеріалів перевірки.

За результатом проведеної перевірки, відповідно до Положення №1177, складений Висновок, затверджений начальником Приморського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області 20 липня 2015 року (зареєстрований 03.08.2015р. за №9734), яким не встановлено та не підтверджено документально фактів, викладених у заяві. Допитані сусіди також не підтвердили факти, вказані у заяві, свідків та очевидців за даним фактом встановити не представилось можливим. У зв'язку з чим, вирішено заяву вважати розглянутою та про прийняте рішення повідомити ОСОБА_1

Таким чином, листом від 03 серпня 2015 року № 9734 Приморським РВ Маріупольського МУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, на адресу ОСОБА_1 направлено відповідь на її звернення за результатами розгляду вищевказаної заяви, відповідно до якої визначено, що за результатами перевірки встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення (а.с.7).

Щодо незгоди позивача зі змістом відповіді Приморського РВ Маріупольського МУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 03 серпня 2015 року № 9734 на заяву позивача від 30 червня 2015 року, а також щодо відповіді від 07 грудня 2015 року №812 Приморського ВП ММУ ГУ НП в Донецькій області, суд зазначає наступне.

Статтею 11 Закону України «Про міліцію», яким регулювалась діяльність міліції на час виникнення спірних правовідносин, визначались обов'язки органів міліції, статтею 12 вказаного Закону - права зазначених органів.

З системного аналізу вказаних статей Закону України «Про міліцію» вбачається, що до обов'язків органів міліції, не належить діагностування організму осіб, зокрема - виявлення у організмі чужорідних об'єктів. Крім цього, законодавцем не передбаченого таких повноважень органів міліції і серед прав вказаних органів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До того ж, статтею 2 Закону України «Про міліцію» визначено основні завдання міліції. У розумінні вказаної статті, основні завдання міліції, зокрема, полягають у виявленні та запобіганні кримінальних правопорушень.

Отже, відповідь Приморського районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області за наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 від 30 червня 2015 року щодо надання їй інформації про відсутність у викладених нею обставинах ознак кримінального правопорушення - є змістовною у розумінні завдань органів міліції, а, отже, законною та обґрунтованою.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про зобов'язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області вирішити питання і дати позивачу відповідь на її звернення, оскільки така відповідь позивачу вже надавалась.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1, якими позивач просить суд зобов'язати Приморське ВП Національної поліції в м. Маріуполі вирішити питання і дати позивачу відповідь суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, органи міліції (зокрема, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Маріупольське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області) перебувають в стані припинення. У свою чергу, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» органи поліції є органами, які служать суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

На підставі вказаного, матеріали перевірки, проведеної на підставі заяви позивача від 30 червня 2015 року, яка була спрямована позивачем до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, станом на 7 грудня 2015 року перебували в Приморському ВП Маріупольського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області.

Так, на клопотання позивача від 03 грудня 2015 року щодо видачі на руки копії постанови чи висновку за заявою від 30.06.2015 року, Приморським ВП Маріупольського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області надано ОСОБА_1 відповідь, якою було запропоновано ознайомитись з матеріалами перевірки, на підставі яких Приморським районним відділом Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області надано заявнику відповідь від 03 серпня 2015 року № 9734.

Відповідно до п.3.11 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації, їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України документи й листування щодо звернень громадян в усіх органах внутрішніх справ від часу їх надходження до підрозділу документального забезпечення і до передання їх в архів централізовано зберігаються у цьому підрозділі. Забороняється формування і зберігання справ у виконавців.

У той же час, статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» визначені права громадянина який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Тобто, законодавством не передбачено отримання матеріалів перевірки на руки.

Таким чином, Приморським ВП Маріупольського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області дотримано вимоги Закону України «Про звернення громадян» при наданні позивачу відповіді.

Крім заявлених вимог, позивач просила суд притягнути до відповідальності Головне управління національної поліції в Донецькій області, Приморське відділення поліції в м. Маріуполі, або посадову особу цих правоохоронних органів за порушення ст.ст. 5, 6 Закону України «Про інформацію», ст. 99 КПК України, ст.3 Конституції України.

З аналізу матеріалів даної адміністративної справи, доводів, наданих позивачем щодо позовних вимог та заперечень представника відповідачів, суд встановив відсутність ознак порушення закону з боку Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Приморського ВП Маріупольського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області при розгляді поданої заяви ОСОБА_1 від 30 червня 2015 року.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 7-11, 17-20, 69-72, 86, 94, 122-124, 126, 127, 130, 133-135, 138-140, 143, 150-154, 158-163, 167, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Приморського ВП Маріупольського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про зобов'язання відповідачів вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 23 березня 2016 року в присутності позивача та представника відповідачів.

Повний текст постанови складений та підписаний 28 березня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, складеної в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Голошивець І.О.