Справа № 2а-1612/14/12
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року м. Київ К/800/39845/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою Комсомольської міської ради на постанову Комсомольського міського суду Полтавської області від 13.02.2012р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2013р. у справі № 2а-1612/14/12 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Комсомольської міської ради треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулись з позовом до Комсомольської міської ради Полтавської області, в якому просили суд:

- визнати недійсним п. 2 рішення Комсомольської міської ради Полтавської області від 15.03.2007 року «Про припинення права постійного користування земельними ділянками» в частині скасування рішення Комсомольської міської ради «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» відносно громадян: 2.53 рішення №263 від 11.05.1994 року - АДРЕСА_2 - ОСОБА_4, 2.54 рішення №263 від 11.05.1994 року - АДРЕСА_1 - ОСОБА_5;

- визнати недійсним п.1.6 і п. 1.7 п.1 рішення Комсомольської міської ради від 15.03.2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам за рахунок земель запасу міста» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- визнати недійсними Державні акти про право власності на землю, видані Комсомольською міською радою ОСОБА_7 і ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Комсомольської міської ради від 15.03.2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам за рахунок земель запасу міста».

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що приймаючи спірне рішення відповідачем було порушено встановлений ст. 143 Земельного кодексу України порядок, а саме, припинення їх права на земельні ділянки не відбулось у визначений законом спосіб - у судовому порядку. Крім того вказують, спірне рішення було прийняте за відсутності достатніх підстав вважати, що спірні земельні ділянки використовуються не за цільовим призначенням.

Постановою Комсомольського міського суду Полтавської області від 13.02.2012р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2013р., позов задоволено.

На постанову Комсомольського міського суду Полтавської області від 13.02.2012р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2013р. надійшла касаційна скарга Комсомольської міської ради, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про їх скасування та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Розпорядженням голови Комсомольської міської ради народних депутатів Полтавської області № 263 від 11.05.1994 року надано у постійне користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельні ділянки площею 1000 м2 кожна для будівництва індивідуальних житлових будинків АДРЕСА_2, АДРЕСА_1

На виконання вищезазначеного розпорядження, після відведення меж земельних ділянок в натурі землекористувачами були укладені договори на будівництво житлових будинків з наступним завезенням будівельних матеріалів та закладкою фундаменту, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Актів про відвід меж ділянок в натурі, Договорів на будівництво садового житлового будинку, Актом обстеження земельної ділянки від 20.07.1995 року.

На підставі рішень виконавчого комітету Комсомольської міської ради народних депутатів Полтавської області від 31.01.1997 року №19 та від 02.04.1997 року №72 вказані земельні ділянки були передані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у приватну власність. Згідно п. 2 вказаних рішень було визначено, що право приватної власності на землю наступає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі та одержання державного акту на право приватної власності на землю.

Проте, рішенням Комсомольської міської ради Полтавської області від 15.03.2007 року «Про припинення права постійного користування земельними ділянками» (п.п.2.54,2.53 п.2) в зв'язку з нецільовим використанням земельних ділянок та на підставі актів обстежень земельних ділянок було скасовано рішення Комсомольської міської ради №263 від 11.05.1994 року «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» відносно громадян ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 та ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 Підставою для висновку про нецільове використання земельних ділянок слугували відповідні акти перевірки земельних ділянок від 29.11.2006 року.

В послідуючому, рішенням рішення Комсомольської міської ради від 15.03.2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам за рахунок земель запасу міста» (п.1.6 і п. 1.7 п.1) було передано у приватну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд земельні ділянки по АДРЕСА_2 площею 0,1000 га кожна. На виконання зазначеного рішення, гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було видано відповідні Державні акти про право власності на землю.

Позивачі вважаючи незаконними вищезазначені рішення Комсомольської міської ради та видані за їх наслідками гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідні Державні акти про право власності на землю і звернулись до суду із даним позовом.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідач, скасовуючи власні ж рішення про передачу позивачам земельних ділянок, з підстав нецільового їх використання, та передаючи в послідуючому дані земельні ділянки іншим особам, фактично припинив право позивачів на згадані земельні ділянок, чим порушив встановлений ст.143 Земельного кодексу України порядок припинення прав на землю, відповідно до якого, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється лише у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками судів, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності.

Підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені ст. 140 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а саме: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 143 ЗК України примусове припинення прав (у тому числі і права власності) на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів; в) конфіскації земельної ділянки; г) викупу (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналізуючи зміст наведених законодавчих норм слід дійти висновку, що відповідач, встановивши факт використання позивачами наданих їм у приватну власність земельних ділянок не за цільовим призначенням, повинен був вчинити дії щодо примусового припинення прав позивачів на земельні, шляхом звернення до суду із відповідним позовом.

Як було з'ясовано судами попередніх інстанцій, оскільки межі земельних ділянок були відведені в натурі ще до моменту прийняття зазначених рішень про надання земельних ділянок у приватну власність, то питання щодо відведення меж земельних ділянок в натурі не вирішувалось. Також було зазначено, що з моменту прийняття рішень про надання земельних ділянок у приватну власність і до теперішнього часу позивачі не можуть отримати державні акти.

Крім того, будівництво житлових будинків було зупинене забудовниками в зв'язку із кризовою ситуацією. Проте жодних претензій з боку землевпорядних організацій щодо порушення її довірителями відповідних норм екологічного законодавства не надходило. До наступного часу позивачі продовжують сплачувати земельний податок, про що свідчать надані копії відповідних платіжних документів.

Згідно ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території України. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з частиною десятою статті 59 зазначеного Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Системний аналіз наведених положень законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого врядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

У той же час у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Аналогічна правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 4 червня 2013 року (справа № 21-64а13)

Крім того, у пункті 5 Рішення N 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Отже, відповідач, скасовуючи власні ж рішення про передачу позивачам земельних ділянок, з підстав нецільового їх використання, та передаючи в послідуючому дані земельні ділянки іншим особам, фактично припинив право і позивачів на згадані земельні ділянок, чим порушив встановлений ст.143 Земельного кодексу України судовий порядок припинення прав на землю,тобто діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене суди дійшли вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання нечинним рішення про п.п. 2.54, 2.53 п.2 рішення Комсомольської міської ради від 15.03.2007 року «Про припинення права постійного користування земельними ділянками» в частині скасування рішення Комсомольської міської ради № 263 від 11.05.1994 року «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» громадянам: ОСОБА_4 по АДРЕСА_2, ОСОБА_5 по АДРЕСА_1

Крім того, оскільки позовні вимоги про визнання нечинними п.п.1.6,1.7 п.1 рішення Комсомольської міської ради від 15.03.2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам за рахунок земель запасу міста» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та визнання недійсними Державних актів про право власності на землю, видані Комсомольською міською радою громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі рішення виконкому Комсомольської міської ради від 15.03.2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам за рахунок земель запасу міста» є похідними, то вони також підлягають задоволенню.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що при вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій вірно застосовані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. За таких обставин підстав для задоволення касаційної скарги судова колегія не вбачає.

Згідно із ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Комсомольської міської ради відхилити.

Постанову Комсомольського міського суду Полтавської області від 13.02.2012р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2013р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: