Справа № 815/5817/15
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5817/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Кравченка К.В.

Лукянчук О.В.

при секретарі: Голобородько Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2016р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення №522-15 від 12.08.2015р., зобов'язати прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є громадянином Еритреї та не може повернутися до країни походження оскільки у такому разі зазнає переслідувань з боку влади Еритреї.

Позивач зазначив, що був змушений покинути країну походження оскільки, будучи неповнолітнім, був насильно рекрутований до лав національної армії, звідки через нетривалий час був вимушений тікати. Крім того, на території Еритреї особи, що ухиляються від військової служби або вчинили дезертирство з лав національної армії підлягають суворому покаранню, включаючи катування і, навіть, смерть. Побоюючись за власне життя ОСОБА_2 змушений був покинути країну походження у пошуках притулку.

Посилаючись на зазначені обставини просив позов задовольнити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2016р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

За правилами ст.200КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих ним побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Еритреї, за національністю - тигриня, за віросповіданням- християнин-ортодокс, має повну середню освіту, неодружений.

3.03.2012р. ОСОБА_2 прибув до України (м.Херсон) не легально, після чого до країни походження не повертався.

У 2012 році ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою від 7.08.2014р. про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.58-59).

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_2 статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 21.04.2015р. по справі №2014ОD0191 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.а.с.115-122).

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2015р. №522-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області та відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.54).

Перевіряючи правомірність прийнятого вищезазначеного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 цього ж Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, відповідно до п.14 ч.1 ст.1 зазначеного Закону, особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути, як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до висновку ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.04.2015р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивача (на території Еритреї або Джибуті) наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти чи масові порушення прав людини. Додатковим негативним елементом заяви іноземця вважається те, що особа тричі зверталась за захистом на території України, причому двічі до ГУ ДМС України в Одеській області. Під час проживання у Пункті тимчасового перебування біженців у м.Одесі заявник неодноразово порушував правила проживання, з'являвся у нетверезому стані, вчиняв бійки із проживаючим, поводив себе агресивно та неадекватно. Вищезазначені факти свідчать про небажання інтегруватись в українське суспільство та відсутність потреби у міжнародному захисті на території України.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_2 зазначено те, що існує ризик переслідувань позивача, за ознаками належності до певної соціальної групи-особи, що ухиляються від призову на військову службу та дезертири. Крім того, позивачем зазначено, що в Республіці Джибуті в якій він проживав з 2000 по 2012 року погано відносилися до християн, у зв'язку з чим він змушений був покинути вказану країну.

Проте, як вбачається з протоколу співбесіди від 31.10.2014р. (а.с.76-79), позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, утисків з боку влади не зазнавав, що було вірно зазначено судом першої інстанції.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що згідно Листа Пункту тимчасового розміщення біженців у м.Одесі від 18.08.2014р. вих. 17.4-371 адресованого заступнику начальника управління по роботі з іноземцями та біженцями надані інформація про те, що в ніч з 16.08.2014р. на 17.08.2014р. на території пункту незаконно знаходився іноземний громадянин Еритреї ОСОБА_2, який був в нетверезому стані та вів себе агресивно. А також, згідно зазначеного листа ОСОБА_2 неодноразово порушував порядок ДУ «ПТРБ у м.Одеса», що підтверджується докладними записками від 17.08.2014р. та 10.11.2013р., листом від 1.12.2014р. №5/2-б/н), заявами від 12.11.2013р. та актами від 7.11.2013р. та 23.10.2012р.

Відповідно до ч.6-9 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивачем не наведено достатньої аргументації на підтвердження обґрунтованості поданої заяви.

Виходячи з наведеного, судова колегія повністю погоджується із висновками суду першої інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог чинного законодавства.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що постанова суду постановлена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.196,200,206КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2016р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: К.В. Кравченко

О.В. Лукянчук