Справа № 2-а-4721/11/1470
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2012-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2012 р.Справа № 2-а-4721/11/1470

Категорія:10.3.4Головуючий в 1 інстанції: Зіньковський О.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Стас Л.В.

суддів- Турецької І.О., ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2011 року по справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватної виробничо-комерційної фірми «Нікотерм»про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 5450,45 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, звернувся з позовом Приватної виробничо-комерційної фірми «Нікотерм»про стягнення, на підставі ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України», адміністративно-господарських санкцій в сумі 5450,45 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що в порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідач у 2010 році не виконав нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та відповідно самостійно у встановлений строк не сплатив адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2011 року у задоволенні адміністративного позову Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватної виробничо-комерційної фірми «Нікотерм» про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 5450,45 грн. - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів в апеляційній скарзі зазначено, що судом при вирішенні справи порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку апелянта, законодавство не звільняє підприємство від обовязку сплатити адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за відсутності вини останнього. Крім того, на думку апелянта, судом безпідставно не застосовано норми ст. ст. 18 та 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», які встановлюють обовязок держаних органів лише сприяти працевлаштуванню інвалідів, в той час як обовязок по безпосередньому їх працевлаштуванню покладено на роботодавців, а тому останні повинні вживати ефективні заходи щодо працевлаштування інвалідів на вакантних посадах. У звязку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постановленого по справі судового рішення з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Приватна виробничо-комерційна фірма «Нікотерм»здійснює свою діяльність з використанням найманої праці.

На виконання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України»ПВКФ «Нікотерм» 24 лютого 2010 року подано звіт до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік (форма 10-ПІ), де підприємством передбачено 1 робоче місце для штатних працівників інвалідів.

Відповідач щомісячно на протязі 2010 року інформував Ленінський районний центр зайнятості (звіт за формою № 3-ПН) про потребу в працівниках на вільні посади в підприємстві, на які підприємство було готово прийняти інвалідів.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ПВКФ «Нікотерм»було виконано вимоги чинного законодавства по створенню робочих місць для інвалідів та систематично інформовано районний центр зайнятості про потребу в працівниках-інвалідах на вільні робочі місця.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 1 статті 18 названого Закону передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно ч. 3 названої статті Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобовязані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення»(в редакції від 23 лютого 2006 року) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Із врахуванням наведених положень чинного законодавства України колегія суддів приходить до висновку, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється або безпосереднім зверненням інваліда до підприємства, або зверненням інваліда до державної служби зайнятості з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії. При цьому на підприємство, установу чи організацію покладено обовязок створення робочих місць та інформування про це органів зайнятості у встановленому законодавством порядку.

Як встановлено матеріалами справи, ПВКФ «Нікотерм»надавало протягом 2010 року щомісячні звіти за формою № 3-ПН до Ленінського районного центру зайнятості, тобто виконало одну з обовязкових умов щодо забезпечення працевлаштування інвалідів, передбачену Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому звіти відповідачем заповнено у відповідності до Інструкції щодо заповнення форми звітності № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 420 від 19 грудня 2005 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814, із зазначенням вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Крім того, підприємство зверталось до Центра зайнятості Центрального району м. Миколаєва, Миколаївського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів та інших державних органів з проханням допомоги в працевлаштування інвалідів.

Підприємством було надано суду копії газет «Маклер», «Адреси ділової вдачі», «Працевлаштування», у яких ним здійснювалось розміщення оголошень про можливість працевлаштування інвалідів 3 групи.

Працевлаштування інвалідів на зазначені місця не відбулося з незалежних від відповідача обставин та за відсутності його вини.

Аналізуючи наведені вище вимоги законодавства України щодо створення робочих місць для інвалідів та працевлаштування інвалідів, колегія суддів приходить до висновку, що обовязок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком підбирати інвалідів для їх працевлаштування на створені робочі місця. Такий обовязок покладено на органи працевлаштування, зазначені в частині 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». На підприємство ж покладається обовязок надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, а також щорічно до 1 лютого року, що настає за звітним, подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів.

Отже, чинне законодавство не зобовязує підприємства самостійно займатися працевлаштуванням інвалідів та зясовувати які саме інваліди потребують роботи та якої нозології. За таких обставин, є необґрунтованим покладення на підприємство відповідальності у вигляді штрафних санкцій за неналежне виконання своїх обовязків спеціально уповноваженими органами.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції знаходить обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2011 року по справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватної виробничо-комерційної фірми «Нікотерм»про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 5450,45 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: