Справа № 815/7043/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7043/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

судді Бжассо Н.В.

судді Марина П.П.

при секретарі Рижук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2015 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26 жовтня 2015 року № 787-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2013 році він звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 26 жовтня 2015 року № 787-15 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 11.12.2015 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за № 475 від 30.11.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач пояснив, що до виїзду з Афганістану він проживав у м. Хост. Він був змушений покинути територію Афганістану у зв'язку з сімейними обставинами через те, що його батька було знайдено мертвим біля автомагістралі Кабул - Хост. Також позивач зазначив, що під час перебування у м. Хост, він зазнав фізичного насильства з боку угрупування «Талібан». Після цього, на протязі двох років позивач знаходився у в'язниці і зазнав багато фізичних знущань. Таліби вважали його та його батька, який працював вчителем, зрадниками країни. У 2001 році під час державного перевороту позивачу вдалося втікти з в'язниці, і він був вимушений втікати від талібів. Після інцидентів, що мали місце на протязі двох років, позивач не міг почуватися в безпеці в жодній частині Афганістану і, не маючи змоги отримати захист від держави, він був змушений покинути країну громадянського походження. Таким чином, позивач вважає, що на даний момент в Афганістані зберігається загроза його життю та безпеці і він може зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням. Також позивач стверджує, що він може бути вбитий, викрадений або підданий іншим видам нелюдського поводження. Як вказує позивач, небезпечна ситуація в Афганістані підтверджується інформацією по країні походження.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з наведених вище підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у запереченнях, які мотивовані тим, що позивач в ході своїх неодноразових звернень за захистом надав різні відомості, що вказує на очевидну необґрунтованість клопотання. Ключовим моментом вважається добровільне повернення особи до країни громадянської належності в 1999 році під час перебування у статусі біженця на території України. Подальша історія позивача не має ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця через відсутність визначеного агента (агентів) переслідувань. Відповідач зазначає, що суперечливі відомості не надають підстав вважати факт перебування позивача під арештом у талібів в період з 1999 по 2001 роки цілком правдоподібним. За матеріалами справи також відсутні жодні елементи дискримінації особи на території Пакистану, де він перебував у період з 2001 по 2007 роки. На думку відповідача, в'їзд позивача на територію України можливо пояснити лише пошуками кращого життя та економічною складовою (з 2007 року по теперішній час позивач працює на промисловому ринку « 7 кілометр» у м. Одесі). Як зазначає відповідач, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину, в регіоні його постійно проживання наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Проживання родини позивача це підтверджує.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Суд встановив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Хост. За національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова пушту, позивач також володіє дарі, англійською та російською мовами, розуміє українську. За сімейним станом неодружений. Позивач має незакінчену вищу освіту. Повну середню освіту заявник здобув на Батьківщині у школі «Баграм» в період 1977 - 1987 років, після чого вступив до Кабульського університету, де навчався один семестр. В 1988 році іноземець виїхав на навчання до СРСР, де вступив на підготовче відділення Рибного технологічного інституту в м. Астрахань. В період з 1989 по 1991 роки навчався в Технологічному інституті харчової промисловості у м. Одесі, протягом 1991 - 1997 років навчався в Одеському національному університеті ім. І.І. Мечникова, навчання не закінчив через академічну неуспішність (згідно довідки з ВНЗ від 06.02.2008 року № 07-506). Позивач не є військовозобов'язаним. Згідно наданої позивачем інформації, на батьківщині він був членом Народно-демократичної партії Афганістану (НДПА).

23.06.1997 року ОСОБА_1 вперше звернувся за захистом до управління у справах національностей та релігій Одеської обласної державної адміністрації. Причиною звернення він зазначив те, що є противником мусульманських фундаменталістів, що унеможливлює його добровільне повернення до Афганістану.

Відповідно до наказу від 28.08.1997 року № 11, позивачу було надано статус біженця в Україні, який заявник продовжував до 24.11.1998 року.

В 1999 році іноземець добровільно повернувся до країни громадянської належності, у зв'язку з чим він втратив статус біженця в Україні (наказ від 09.12.1999 року № 117-м).

Навесні 2007 року він вибув з Пакистану до Російської Федерації, авіарейсом Карачі (Пакистан) - Москва (РФ), на підставі національного паспорту та візи. На території РФ позивач перебував протягом 40 діб, за міжнародним захистом не звертався.

У квітні 2007 року іноземець нелегально потрапив на територію України автобусом.

В Афганістані у м. Хост залишились проживати наступні родичі позивача: мати - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3; сестра - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4; брат - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5; брат - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6; брат - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7; брат - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8; сестра - ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_9; сестра - ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_10 Місце проживання брата - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_11 в анкеті зазначено: «Афганістан, ОАЕ, Абу-Дабі, адреси не знає».

23.05.2007 року заявник звернувся за захистом до управління міграційної служби в Одеській області, в якості причин звернення повідомив про вбивство батька в 1999 році, перебування у в'язниці протягом 1999 - 2001 років та соціальні проблеми афганського населення на території Пакистану, де він постійно проживав.

За результатами розгляду матеріалів особової справи, Державний комітет України у справах національностей та релігій прийняв рішення від 19.06.2008 року № 471-08 про відмову в наданні статусу біженця відповідно до абзацу п'ятого статті 10 Закону України «Про біженців» через відсутність умов, передбачених абзацом другим статті 1 цього Закону.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду зі скаргою на вищевказане рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.04.2011 року по справі № 2a-9420/08/1570, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.07.2011 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.10.2012 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (власне ім'я позивача) до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у наданні статусу біженця та зобов'язання вчинити певні дії.

22.08.2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою №179 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10 вересня 2013 року наказом № 89 першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_12, особова справа № 2013ОД0242.

26.10.2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 787-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

11 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 475 від 30 листопада 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №787-15 від 26 жовтня 2015 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані ОСОБА_1, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обгрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Під час анкетування 22.08.2013 року, позивач зазначив, що у 1999 році він змушений був поїхати до Пакістану побачитися з родиною, родина в чвою чергу також виїхала до Пакістану. Позивач вказує, що принципово не не приїжджав до Афганістану, знаючи, як там ставляться до СРСР, де він тривалий час проживав. Також позивач повідомив про своє членство з 1987 року в НДПА.

При цьому, під час додаткової співбесіди 20.05.2015 року позивач повідомив, що у квітні 1999 року він виїжджав з Пакистану до Афганістану на поховання батька і ввечері його забрали таліби, у яких позивач перебував в полоні майже два роки.

Тобто, спочатку позивач стверджував, що принципово не приїжджав до Афганістану, а в подальшому зазначав, що приїхав до Афганістану у 1999 році на поховання батька.

Крім того, під час проведення співбесіди 10.09.2013 року позивач зазначав, що його батько та дядя ОСОБА_13 були членами НДПА. Коли таліби були при владі, батька вбили в 1991 році, а дядю - в 2002 році.

При цьому, під час анкетування 22.08.2013 року, серед причин виїзду з країни постійного проживання позивач не зазначав про вбивство талібами його батька та дяді, а зазначив лише, що він є членом НДПА, через що його було заарештовано.

Як вбачається з викладеного, у протоколі співбесіди від 10.09.2013 року позивач зазначив, що його батька вбили у 1991 році, а в додатковому протоколі співбесіди від 20.05.2015 року відображено, що позивач у квітні 1999 року виїжджав з Пакистану до Афганістану на поховання батька.

Вищенаведені суперечливі факти дають суду підстави для обгрунтованих сумнівів у правдоподібності тверджень позивача.

Під час звернення від 23.05.2013 року позивач не зміг сформулювати об'єктивні причини неможливості добровільного повернення до Афганістану, що унеможливлює навіть визначення агента переслідування позивача.

Так, під час співбесіди (протокол співбесіди від 10.09.2013 року, арк. 4, 5) позивач спочатку зазначив, що побоюється вбивства з боку терористів та супротивників, зазначаючи, що вони є талібами, а потім він повідомив, що більш за все він побоюється арешту. При цьому, хто саме може його заарештувати та з яких підстав, зазначити не зміг.

Після прийняття позивачем рішення про потрапляння до України він безперешкодно оформив через Посольство Афганістану в Пакистані національний паспорт громадянина Афганістану, що свідчить про відсутність переслідувань з боку влади.

На території Пакистану протягом 2001-2007 років позивач працював як секретар та бухгалтер на різних приватних та виробничих підприємствах (протокол співбесіди від 10.09.2013 року, арк. 3), що дає підстави вважати, що працевлаштування особи було легальним, що спростовує його попередні твердження про відсутність документів та неможливість переміщення в більш небезпечні райони Пакістану.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.04.2011 року пос праві № 2-а-9420/08/1570, яка набрала законної сили 20.07.2011 року, було встановлено відсутність у позивача підстав для надання йому статусу біженця через відсутність переслідувань з боку влади, а також через те, що позивач не скористався захистом третіх безпечних країн, де він перебував офіційно. Крім того, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 10.10.2012 року по вказаній справі дійшов висновку, що позивач виїхав з країни не в зв'язку з переслідуванням або загрозою його життю, а з метою вибору країни, у якій для нього кращі умови проживання та праці.

З моменту розгляду міграційним органом звернення позивача від 23.03.2007 року до розгляду звернення від 22.08.2013 року обставини та підстав щодо надання позивачу статусу біженця не змінилися.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому викладені вище обставини щодо відсутності у позивача умов для надання статусу біженця, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, не потребують доказування.

Також суд бере до уваги, що під час перебування на території РФ близько 40 діб позивач мав всі можливості звернення за захистом, приймаючи до уваги той факт, що РФ приєдналася до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, та має відповідне законодавство в сфері міжнародного захисту (http://fms.gov.ru/government_services/asylum/).

Після потрапляння до України, позивач не шукав найближчого територіального органу Державної міграційної служби для звернення за захистом в Україні, а цілеспрямовано їхав до м.Одеси, міста з розвинутою інфраструктурою, промисловим ринком, на якому можна прцювати. Зазначене свідчить про те, що заявник не шукав притулку в Україні, а прибув з метою пошуку кращих економічних умов життя.

Також факт того, що майже всі найближчі родичі позивача проживають у м. Хост в Афганістані, дає підстави для висновку, що позивачу на батьківщині нічого не загрожує.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивач скористався вигаданою легендою щодо переслідувань, посилаючись на побоювання стати жертвою переслідувань за політичними ознаками.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що ані під час перебування на батьківщині, ані під час перебування поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням викладеного суд також дійшов висновку і про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З огляду на встановлені судом обставини, суд не бере до уваги наведену позивачем інформацію по країні походження щодо атак талібів у провінціях Герат і Капіса, щодо загальної кількості інцидентів в Афганістані в галізу безпеки, оскільки дана інформація носить загальний характер та не стосується регіону, звідки походить позивач.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ДМС України від 26.10.2015 року № 787-15, якими позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 71, 72, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 26 жовтня 2015 року № 787-15, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлено 21.03.2016 року.

Головуючий суддя В.В.Андрухів

Суддя Н.В. Бжассо

Суддя П.П. Марин

у позові відмовлено.

21 березня 2016 року.