Справа № 815/6912/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6912/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року 09 год. 55. хв. м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд, розглянувши у письмовому проваджені в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 451-15 від 30.07.2015 та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 451-15 від 30.07.2015 та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 27 січня 2016 року відкрито провадження по справі.

Позивач та його Предстзавники у судове засідання 18.03.2016 року з'явились, позовні вимоги підтримали повністю, в тому числі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представники відповідачів у судове засідання 18.03.2016 року не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, від представника Державної міграційної служби України надійшло клопотання (вхід. № 5814/16 від 10.03.2016 року) про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження, 23.02.2016 року через канцелярію суду надав письмові заперечення проти позовної заяви.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відтак, згідно ч.6 ст.128 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення сторін, та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану.

В адміністративному позові позивач посилається на те, що він не може повернутись до Ісламської Республіки Афганістан, оскільки має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до певної соціальної групи.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи позивач потрапив на територію України легально 09.11.2014 року. Як зазначив позивач, причиною виїзду з Афганістану стало переслідування його представниками терористичного угрупування «Талібан». Окрім того, позивач вказує на те, що на Батьківщині після вступу до Кабульського університету він пішов на практику до підрозділу ISAF в його місті, які займались будівництвом різних об'єктів. Через декілька тижнів до будинку позивача почали надходити погрози від талібів, які були проти того, що позивач допомагає іноземцям. Побоюючись за власне життя позивач прийняв рішення виїхати до безпечної країни. Як зазначив позивач, Україна була обрана ним через те, що тут проживає його родич по лінії дядька.

Разом з тим, під час проведення перевірки відповідачем інформації по країні походження позивача, відповідачем було встановлено, що заявник не зазначив жодних переслідувань, пов'язаних з його громадянством, національністю, етнічною належністю або віросповіданням.

Відповідно до ч. 6 ст, 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає оскаржуване рішення відповідача обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Під час розгляду питання, щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було встановлено та підтверджується матеріалами особової справи (а.с. 65-129), що заявник не може назвати підрозділу «ISAF», в якому він працював, лише стверджує, що вони займалися будівництвом. Інформація про те, що саме вони будували, в матеріалах справи також відсутня; заявник не називає дат тих або інших подій, а саме коли розпочалися переслідування, скільки часу вони тривали тощо; під час анкетування заявник стверджує, що після його влаштування на практику до підрозділу «ISAF» до його будинку почали надходити погрози з боку талібів (причину він не уточнює, в якому вигляді були вказані погрози). Під час проведення інтерв'ю він стверджує, що до будинку був підкинутий лист, в якому таліби застерігали його від співпраці з іноземцями; під час проведення інтерв'ю заявник повідомив, що буде намагатись підтвердити власну роботу в «ISAF», разом з тим жодних підтверджень надано не було; заявник також не надав відповідачу та суду копію або оригінал листа з погрозами з боку талібів, який був підкинутий до будинку, хоча позивач зазначав, що буде зв'язуватись із родичами задля надання речового доказу; з матеріалів особової справи випливає, що особа ніколи не зазнавала особистих погроз або переслідувань з боку державних або недержавних агентів; заявник стверджує, що його батько звертався за захистом до правоохоронних структур, але не отримав допомоги, однак жодних додаткових пояснень заявник не надав; інформація про будь-які переслідування членів родини іноземця після його виїзду з Батьківщини за матеріалами особової справи відсутня.

Відтак, під час розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що позивачу правомірно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання на батьківщині. Надана ним інформація при викладені причин неможливості повернутися на батьківщину є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві та позові щодо небезпеки, яка йому загрожує на батьківщині особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину. З огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятого ним рішення та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що суб'єкт владних повноважень - Державна міграційна служба України прийняв рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, які мають значень для прийняття рішення, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби № 451-15 від 30.07.2015 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя Е.А. Іванов

Суддя М.М. Кравченко