Справа № 524/1447/15-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Київ К/800/46984/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про стягнення сум за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 липня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, в якому просив зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 13 вересня 2014 року по 23 лютого 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час звільнення у січні 2011 року Виконавчим комітетом Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено не в повному обсязі, тому відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 31 січня 2011 року ОСОБА_4 звільнився з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області. У 2010 році позивач отримав матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09 березня 2006 року. Крім того у 1998 - 2011 роках із заробітної плати позивача утримувались профспілкові внески.

Як встановлено судами, при звільненні позивача у 2011 році спору між роботодавцем та працівником щодо сум, які підлягають виплаті, не було.

Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в постанові від 08 липня 2014 року по справі № 524/4265/14-а встановив, що виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в 2010 році повинна була проводитися у розмірі середньомісячної заробітної плати, а тому зобов'язав Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука обрахувати та виплатити ОСОБА_4 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за 2010 рік, з урахуванням виплачених сум.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року по справі № 524/6694/14-а визнано неправомірними дії Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в частині утримання за період з 01 липня 1998 по 31 січня 2011 роки із заробітної плати ОСОБА_4 профспілкових внесків та зобов'язано відповідача виплатити позивачу вказані грошові кошти.

На виконання вказаних рішень відкрито виконавчі провадження з їх примусового виконання.

10 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернувся з заявою до відповідача, в якій просив виплатити належні йому за судовими рішеннями кошти, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день розрахунку.

Вважаючи дії відповідача щодо не виплати вказаних коштів протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки ні позивач, ні відповідач, на момент звільнення позивача не підозрювали, що вказані виплати повинні здійснюватися яким-небудь іншим чином, ніж це було зроблено, та належних сум для виплати працівникові, які б були не виплачені (ні нарахованих бухгалтерією, ні таких, що не були нараховані, але повинні були бути нараховані згідно будь-яких нормативних актів) не було, то за відсутності вини роботодавця відсутні і передумови для настання відповідальності, передбаченої статтями 116, 117 КЗпП України.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до положень частини 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Таким чином, для встановлення відповідальності роботодавця за статтями 116-117 КЗпП України необхідно встановити чи були на час звільнення належні до виплати працівникові суми та чи була наявна вина роботодавця щодо невиплати цих сум.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 звільнився з роботи в 2011 році, а про порушене своє право дізнався у 2014 році. Право на отримання зайво стягнутих коштів (профспілкових внесків) та матеріальної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати визначене судами за позовами, які позивач подав через декілька років.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що в даному випадку вина роботодавця відсутня, оскільки при звільненні спору між роботодавцем та працівником щодо належних до виплати сум не було. Лише через певний проміжок часу після звільнення позивач подав позов і судом було встановлено, що виплати повинні були бути здійснені іншим чином, ніж це було зроблено.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що при відсутності вини роботодавця в контексті статей 116 - 117 КЗпП України, застосовувати вказані правові норми в даному випадку неможливо.

Доводи та мотиви, викладені позивачем у касаційній скарзі, не ґрунтуються на законі, були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і їм дана належна правова оцінка.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 липня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало