Справа № 826/10184/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Київ К/800/53371/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Міністерства оборони України про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що наказом відповідача від 29 квітня 2015 року № 32 його незаконно звільнено у зв'язку з реорганізацією за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи звільнення незаконним, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва 29 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення судів скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 з 15 серпня 2005 року працював на посаді головного спеціаліста відділу організаційно-штатної та організаційно-планової роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України. З 1 грудня 2011 року займав посаду головного спеціаліста відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України.

Оскаржуваним наказом від 29 квітня 2015 року № 32 позивача звільнено у зв'язку з реорганізацією за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що звільнення позивача з роботи здійснено з дотриманням закону, зокрема, статей 42, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Так, за приписами пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При розірвані строкового трудового договору враховуються вимоги статті 42 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а також переваги в залишенні на роботі.

Окрім цього, відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" суди розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 8 січня 2015 року ,№ Д-322/1/2дск про проведення організаційних заходів та переліку змін до штату №01/080 - Міністерство оборони України (Центральний апарат Міністерства оборони України) стосовно реорганізації структурних підрозділів Міноборони, зокрема від 23 лютого 2015 року №226/4/1120 Департаменту кадрової політики Міноборони, були проведені відповідні реорганізаційні заходи.

Вказаним переліком зі штату Департаменту кадрової політики Міноборони був виведений відділ організаційно-штатної роботи та включений до штату відділу організаційно-планової та організаційно-штатної роботи. Тобто, з двох різних за профілем структурних одиниць утворилася одна.

Суди дійшли правильного висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням встановленої законом процедури.

Про наступне вивільнення позивача попереджено за два місяці та запропоновано посади головного спеціаліста відділу управління кар'єрою та комплектування посад для проходження служби і навчання за кордоном або інформаційно-аналітичного відділу, від яких останній відмовився.

Враховуючи відмову позивача від запропонованих посад, заступником Міністра оборони України оголошено конкурс на заміщення вакантних посад, в якому позивач також мав право прийняти участь, однак таке право не використав.

Крім того, відповідачем направлено запит до профспілкового органу з питання звільнення позивача, на що отримано довідку об'єднаного комітету профспілки № 1 працівників апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України про те, що позивач не знаходиться на обліку ОКП №1.

Доводи ОСОБА_4 про те, що при вивільненні йому не було запропоновано усі наявні посади суди правильно не взяли до уваги, оскільки посади на які претендував позивач були запропоновані іншим працівникам, що підлягали вивільненню, а відтак у даному випадку відповідач не порушив вимоги частини 2 статті 40 та статтю 49-2 Кодексу законів про працю України, як і інші встановлені законом процедури.

Рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало