Справа № 823/7/16
Суддя: В.В. Мишенко
Дата ухвалення: 2016-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 року справа № 823/7/16

м. Черкаси

13 год. 00 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Мишенка В.В.,

суддів: Гараня С.М. та Рідзеля О.А.,

при секретарі Гордієнку Ю.П.,

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника УМВС України в Черкаській області, ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області, Головного управління Національної поліції в Черкаській області - Руденко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до УМВС України в Черкаській області, ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Державної казначейської служби України про визнання протиправним та скасування наказу і зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулася ОСОБА_3, в якому просить (з урахуванням заяв про зміну позовних вимог):

1) визнати неправомірним та скасувати наказ УМВС України в Черкаській області від 06.11.2015 № 313 о/с в частині звільнення з ОВС у запас майора міліції ОСОБА_3 (М-193428);

2) зобов'язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області поновити ОСОБА_3 на посаду рівнозначну займаній на момент звільнення або з подальшим працевлаштуванням до підпорядкованого ГУ Національної поліції в Черкаській області з 07.12.2015;

3) зобов'язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області виплатити на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.12.2015 по 10.03.2016 в сумі 11053 грн 68 коп.;

4) стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 25000 грн.

Позов мотивовано тим, що позивача звільнено за відсутності правових підстав і з порушенням вимог законодавства, без врахування наявності пільг та гарантій позивача, як жінки, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною віком до 3-х років.

Представник відповідачів1, 2, щодо задоволення адміністративного позову заперечувала з підстав викладених у письмових запереченнях та зазначила, що позивача звільнено з огляду на набуття чинності Законом України "Про Національну поліцію" у зв'язку зі скороченням штатів із-за ліквідації органу державної влади.

Відповідач 3 явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 проходила службу в органах внутрішніх справ з 2001 року і станом на час звільнення відповідно до наказу УМВС у Черкаській області № 215 о/с від 07.08.2015 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку з 03.08.2015 по 06.12.2015.

Наказом УМВС України в Черкаській області від 06.11.2015 № 313 о/с майора міліції ОСОБА_3, старшого уповноваженого в особливо важливих справах Управління МВС звільнено з ОВС за п. 64 "з" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації). Тією ж датою МВС України прийняв наказ № 1388 про визнання такими, що втратили чинність, штатів органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України.

Не погоджуючись із прийнятим УМВС рішенням позивач звернулася з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" було утворено Головне управління Національної поліції в Черкаській області; ліквідовано як юридичну особу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області та його структурні підрозділи.

Закон України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно п. 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в Голосі України 06.08.2015 № 141-142, набрав чинності 07.11.2015. Проте, враховуючи п.1 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 цього Закону набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 07.08.2015.

Відповідно до ст. 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, Законом № 580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівникам міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм вбачається, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Суд з'ясував, що ОСОБА_3 04.11.2015 звернулась з рапортом до начальника УМВС України в Черкаській області, в якому просила звільнити її з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу до Національної поліції України.

Свідок ОСОБА_4, колега позивача, допитана у судовому засідання 10.03.2016, підтвердила факт написання рапортів, але подальша їх доля, як свідку так і позивачу невідома.

Тобто, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач виявила або виявляла бажання на прийняття її на службу до поліції з 06.08.2015 року до 06.11.2015 року. Позивач не скористалась наданим їй Законом правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліцію, а отже не підтвердила свою згоду проходити подальшу службу в поліції.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги щодо визнання неправомірним та скасування наказу УМВС України в Черкаській області від 06.11.2015 № 313 о/с в частині звільнення з ОВС у запас майора міліції ОСОБА_3 (М-193428) задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги позивача про зобов'язання ГУ Національної поліції в Черкаській області прийняти ОСОБА_3 на посаду рівнозначну займаній на момент звільнення або з подальшим працевлаштуванням до підпорядкованого ГУ Національної поліції в Черкаській області з 07.12.2015, то суд зазначає, що у відповідності до п. 9 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Суд наголошує, що неможливо здійснити призначення позивача до підрозділів Національної поліції, оскільки відповідач не перевіряв останню на відповідність вимогам до поліцейських даних послужного списку позивача, наявність його згоди на проходження конкурсу на відповідні посади та оскільки остання не працювала в даному органі, який не є правонаступником УМВС.

Крім того, згідно листа Міністерства соціальної політики України від 25.09.2013 № 175/06/186-13, для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП.

У листі-запиті доцільно зазначити строк, в який просять звільнити працівника. Це підтверджуватиме зобов'язання про прийняття на роботу в порядку переведення у вказаний в документі термін. Відсутність у листі-запиті строку звільнення може призвести до виникнення трудових спорів. Лист-запит, як правило, видається працівникові або надсилається на інше підприємство поштою.

У разі згоди власника або уповноваженого ним органу підприємства, на якому працює працівник, на припинення з останнім трудового договору за п. 5 ст. 36 КЗпП на підставі переведення працівнику необхідно подати відповідну заяву з проханням звільнити його з роботи. Прийняття на іншу роботу здійснюється теж на підставі відповідної заяви працівника з проханням прийняти на роботу в порядку переведення. Припинення трудового договору і прийняття на роботу мають бути оформлені наказами чи розпорядженнями відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи та про прийняття його на нове місце роботи в порядку переведення з посиланням на п. 5 ст. 36 КЗпП у погоджений сторонами строк.

Між звільненням і прийняттям на роботу зазвичай перерви бути не повинно. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у разі обґрунтованості позову суд своїм рішенням зобов'язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення, з першого робочого дня (наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи), якщо не було обумовлено іншої дати. З іншими особами договір про прийняття на роботу укладається з дня їх звернення до власника або уповноваженого ним органу.

Відповідні положення щодо обов'язковості направлення листа-запиту (клопотання) нового роботодавця за місцем роботи працівника кореспондують з судовою практикою. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (висловленої в ухвалі від 25.09.2013 № 6-34205св13), для звільнення за п. 5 ст. 36 КЗпП України необхідне клопотання власника того підприємства, установи, організації, куди працівник переводиться. Працівник повинен подати заяву власникові підприємства (установи, організації), з якого він звільняється, оскільки закон вимагає згоди власника на припинення трудового договору в порядку переведення на інше підприємство, в іншу установу, організацію.

Частиною п'ятою ст. 24 КЗпП передбачено, що особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З огляду на те, що до ГУ НП в Черкаській області вказаний лист-запит не надходив, свого погодження на прийом на службу ГУ НП не надавало, то і підстав для працевлаштування в Головному управлінні Національної поліції та виплати на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.12.2015 не має.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" від 31.03.1995 №4, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач не обґрунтував підставу відшкодування йому моральної шкоди, оскільки не надав жодного доказу, який би підтверджував заподіяння такої шкоди, в зв'язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 25000 грн. не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ч. 2 ст. 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

В судовому засіданні встановлено, що всі дії відповідачів, пов'язані з предметом даного позову, відповідають критеріям щодо правомірності в контексті ст. 2 КАС України.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що відповідачі в даному випадку діяли на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами і підзаконними нормативно-правовими актами України, тобто правомірно, а тому заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.11,14,70,71,89,94,159 - 163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.В. Мишенко

Судді С.М. Гарань

О.А. Рідзель

Повний текст постанови виготовлений 23.03.2016