Справа № 2-а-1324-190/11,2-а/457/21/15
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Справа № 876/8840/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Богдан А.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Папки Н.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 13 липня 2015 року в адміністративній справі № 2-а-1324-190/11 за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в м.Трускавці Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулася до Трускавецького міського суду Львівської області із вказаним позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України у м.Трускавці Львівської області (надалі - УПФУ в м.Трускав-ці) про відмову в призначенні їй пенсії за вислугу років № 4 від 10.05.2011 р.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона 11.02.2011 р. звернулася до УПФУ у м.Трускавці із заявою про призначення пенсії за вислугу років, проте рішенням відповідача від 10.05.2011 р. у призначенні пенсії за вислугу років їй було відмовлено. Відмова мотивована тим, що наказом МОЗ України «Про затвердження переліків закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я» від 28.10.2002 р. не передбачено, що лікувальні бази відпочинку, пансіонати відносяться до санаторно-курортних закладів, а тому період її роботи з 02.08.1985 р. по 05.02.1987 р. на посаді лікаря-стоматолога у лікувальній базі «Нафтуся» та з 06.02.1987 р. по 05.05.1997 р. на посаді лікаря-стоматолога у пансіонаті «Карпатські Зорі» до спеціального стажу, що дає право для призначення пенсії за вислугу років, зарахувати не можна, а відтак право на пенсію за вислугу років у неї відсутнє.

Це рішення ОСОБА_4 вважає незаконним, оскільки вважає, що Законом України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров'я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. за № 999 затверджено «Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», тобто для призначення особі пенсії за вислугу років необхідно, щоб особа працювала на посаді лікаря або працівника молодшого медичного персоналу, у закладі віднесеному до закладів охорони здоров'я, при наявності спеціального стажу від 25 до 30 років, незалежно від віку. Стаж її роботи повністю підтверджується записами у трудовій книжці та становить більше 26 років.

Стосовно стажу роботи у закладі охорони здоров'я позивач зазначила, що відповідно до Положення лікувальної бази «Нафтуся» одним із основних завдань даної установи була організація санаторного та амбулаторного лікування та відпочинку працюючих. Щодо періоду роботи у пансіонаті «Карпатські зорі», то відповідно до Положення пансіонату з лікуванням «Карпатські зорі», основною метою діяльності пансіонату було оздоровлення громадян та осіб з гастроентерологічними захворюваннями та нирковою патологією. Тобто як і лікувальна база «Нафтуся», так і пансіонат «Карпатські Зорі» відповідно до своїх завдань можуть вважатись санаторно-курортним закладами.

Вважає, що факт існування у закладу охорони здоров'я акредитаційного сертифіката та ліцензії на медичну практику чи їх відсутність, несвоєчасне оформлення не повинні впливати на право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки це не залежить від волі працівника, так як останній жодним чином не може на це вплинути.

Постановою Трускавецького міського суду Львівської області від 13 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеною постановою, її оскаржила ОСОБА_4, яка вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а при винесенні рішення судом допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому просить скасувати оскаржувану постанову і поставити нове рішення, яким її позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що дана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909 (із відповідними змінами) затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Цим Переліком визначено список закладів і установ охорони здоров'я, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років.

Зокрема у розділі 2 до закладів охорони здоров'я відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства та дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри. До посад відносяться - лікарі та середній медичний персонал.

Згідно примітки 2 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_4 працювала з 01.08.1985 р. по 05.02.1987 р. на посаді лікаря-стоматолога у лікувальній базі «Нафтуся», з 06.02.1987 р. по 05.05.1997 р. - на посаді лікаря-стоматолога у пансіонаті «Карпатські Зорі», що видно із копії трудової книжки, яка є в матеріалах справи.

Згідно довідки санаторію «Нафтуся Прикарпаття» № 156 від 04.05.2011 р. ОСОБА_4 працювала з 01.08.1985 р. по 05.02.1987 р. в лікувальній базі «Нафтуся», яка була медично-лікувальною установою, повністю обладнана і укомплектована лікувально-діагностичними кабінетами, а також відповідним штатом медичного персоналу. У лікувальній базі «Нафтуся» лікувались дорослі і діти з усіх республік колишнього Радянського Союзу. Лікувальна база «Нафтуся» перейменована на санаторій «Нафтуся Прикарпаття» згідно свідоцтва про державну перереєстрацію підприємств за № 56 від 18.02.1997 р., наказ № 16 від 24.02.1997 р.

З довідки Львівського обласного виробничого господарського об'єднання по будівництву сільських доріг та благоустрою «Облагрошляхбуд» № 01/02 від 27.04.2011 р. видно, що ОСОБА_4 працювала з 06.02.1987 р. в пансіонаті з лікуванням «Карпатські зорі», який був медично-лікувальною установою, повністю обладнаний і укомплектований лікувальними і діагностичними кабінетами, а також відповідним штатом медичного персоналу. У цьому пансіонаті лікувались діти і дорослі з усіх республік колишнього Радянського Союзу, а також направлені з управлінь по оздоровленню потерпілих внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Розпорядженням Дрогобицької РДА № 201 від 22.06.1998 р. «Про державну перереєстрацію підприємств» пансіонат «Карпатські зорі» перейменовано на санаторій «Карпатські зорі»; реєстраційний номер свідоцтва №15 від 22.06.1998 р.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що наявність відповідної акредитації чи сертифікації закладів в період роботи позивачки з 02.08.1985 р. по 05.02.1987 р. на посаді лікаря-стоматолога у лікувальній базі «Нафтуся» та з 06.02.1987 р. по 05.05.1997 р. на посаді лікаря-стоматолога у пансіонаті «Карпатські Зорі» не доведено, відтак ні лікувальна база «Нафтуся», ні пансіонат «Карпатські Зорі» не можна вважати закладами охорони здоров'я в розумінні Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», робота в яких надавала б позивачці право на пенсію за вислугою років.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними.

Відповідно до п.1.4 наказу Міністерства охорони здоров'я № 385 від 28.10.2002 р. до санаторно-курортних закладів відносяться: бальнеологічна лікарня (у т.ч. дитяча), грязелікарня (у т.ч. дитяча), дитячий оздоровчий центр, курортна поліклініка, міжнародний дитячий медичний центр, санаторій (у т.ч. дитячий, однопрофільний, багатопрофільний, спеціалізований), санаторій для дітей з батьками, санаторій-профілакторій.

При цьому, у даному переліку закладів охорони здоров'я установи, де працювала позивач у спірний період не зазначені.

Разом з цим, згідно вимог статті 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2801-ХІІ) заклад охорони здоров'я - це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Статтею 16 Закону № 2801-ХІІ передбачено, що безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я.

Відповідно до частини другої статті 16 Закону № 2801-ХІІ заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.

Відповідно до пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 р. № 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), державна акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.

Згідно із пунктом 2 цього Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я.

Таким чином, підприємство офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота в закладах охорони здоров'я, які офіційно набули такого статусу на підставі державної акредитації. А оскільки наявність відповідної акредитації чи сертифікації в лікувальної бази «Нафтуся» та пансіонаті «Карпатські Зорі» не доведено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що робота в даних закладах не надає позивачці право на пенсію за вислугою років. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що при визначенні статусу пансіонату з лікуванням «Карпатські зорі» позивач покликається на відповідне Положення (а.с.7 - 11), проте, як видно із матеріалів справи, це положення станом на 1986 рік скріплене печаткою України (з гербом-тризубом), при тому, що така була утворена лише у 1991 році.

За таких обставин, розглядаючи спір, місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У відповідності до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 13 липня 2015 року в адміністративній справі № 2-а-1324-190/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й. Коваль

Судді В.В.Гуляк

О.М.Довгополов

Ухвала в повному обсязі складена 21 березня 2016 року.