Справа № 806/376/16
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м.Житомир справа № 806/376/16

категорія 10.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шуляк Л.А.,

секретар судового засідання Грабський А.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Кирилової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги №4390-23 від 16.11.2015 р.,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області № Ф-4390-23 від 16.11.2015 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувана вимога щодо сплати єдиного внеску є неправомірною, оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем, учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та отримує пенсію за вислугу років. При цьому, позивач вважає себе і пенсіонером за віком, оскільки в січні 2016 року йому виповнилось 59 років і на нього розповсюджується дія Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо зменшення пенсійного віку як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи на 5-10 років. Зазначає, що відповідно Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України", який набрав чинності 06.08.2011, до ч.4 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон № 2464-VI), внесено зміни внаслідок чого особи, які обрали спрощену систему оподаткування звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Позивач в судовому засіданні адміністративний позов підтримав і просив позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених в письмових запереченнях. Вказала, що оскільки позивачу пенсія призначена за вислугу років, а не пенсія за віком, то він не звільняється від сплати єдиного внеску, а тому просила у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити, враховуючи наступне.

Як встановлено судом, позивач з 19.09.2000 є фізичною особою-підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та свідоцтвом платника єдиного податку серії НОМЕР_2 від 24.04.2012 (а.с. 8-10,13).

Відповідно до пенсійного посвідчення НОМЕР_3 серії НОМЕР_4, виданого 07.05.2008 та пояснень позивача з 2000 року він отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі - Закон №2262-ХІІ) як особа, яка перебувала на службі в органах внутрішніх справ (а.с. 12).

Також позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС у 1986, відповідно до посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС серії НОМЕР_5, виданого 25.11.1992 (а.с.11).

07.08.2014 відповідачем винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4390-23, в якій зазначено, що станом на 31.10.2015 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 16548 грн.20 коп. (а.с.16).

Досліджуючи правомірність винесеної відповідачем вимоги, суд виходив з наступного.

Право на пенсійне забезпечення, загальні умови призначення пенсій, порядок їх нарахування та розміри визначаються, зокрема, Законом України №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" з наступними змінами (далі - Закон № 1788-ХІІ) та Законом України №1058-ІV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV) з наступними змінами.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є ФОП, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

За приписами частини четвертої статті 4 цього Закону (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом № 3609-VI, які набули чинності 6 серпня 2011 року), особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, право не сплачувати єдиний внесок поширюється лише на осіб, прямо перерахованих в аналізованій нормі, а саме пенсіонерів за віком або інвалідів, які отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Це право не поширюється на пенсіонерів за вислугою років, в тому числі, на тих які досягли пенсійного віку для пенсії за віком.

Пенсія за віком є одним із видів пенсійного страхування, і здійснюється за рахунок коштів, що надходять від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до відповідних страхових фондів, які не зараховуються до Державного бюджету України. Саме з цих фондів покриваються витрати на медичні профілактично-реабілітаційні заходи, допомогу на поховання пенсіонерів за віком тощо.

На відміну від пенсій за віком, правила призначення пенсій за вислугу років регламентується Законом №2262-ХІІ.

Статтею 8 зазначеного Закону передбачено, що виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

За змістом статті 7 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Отже, зазначеним Законом фактично визнається той факт, що пенсії передбачені Законом № 1058-ІV та Законом № 2262-ХІІ є різними державними пенсіями. Різниця при цьому обумовлюється юридичними та фактичними підставами призначення цих видів пенсій та джерелами фінансування.

З вище викладеного вбачається , що положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ не розповсюджується на осіб, які отримують пенсію за вислугу років призначену відповідно до Закону № 2262-XII, не дивлячись на можливе досягнення ними загального пенсійного віку необхідного для пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 15.04.2014 (справа № 21-59а14) та від 22.04.2014 (справа 21-75а14), яка в силу ст.244-2 КАС України є обов'язковою для судів.

Таким чином, оскільки позивач є пенсіонером, який отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-XII, на нього розповсюджується обов'язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування відповідно до Закону № 2464-VІ.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що при винесенні оскаржуваної вимоги про сплату боргу відповідач діяв в межах та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.А.Шуляк

Повний текст постанови виготовлено: 25 березня 2016 р.