Справа № 2а-5658/10/2670
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Київ К/800/34354/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
секретар Буденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокуратури м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до управління Державної міграційної служби в м. Києві про скасування рішення управління Державної міграційної служби в м. Києві від 30 березня 2010 року № 22 та зобов'язання відповідача прийняти стосовно позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення управління міграційної служби в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, викладене у повідомленні № 99 від 25 серпня 2011 року. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби в м. Києві повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VІ з урахуванням висновків суду. В решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нову постанову про часткове задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано рішення управління міграційної служби в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання ОСОБА_4 статусу біженця, викладене у повідомленні № 22 від 30 березня 2010 року; зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби в м. Києві повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах доводів касаційної скарги, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 3 березня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до управління Державної міграційної служби в м. Києві із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та зазначив, що був вимушений залишити країну походження (постійного проживання) та не має можливості повернутися з політичних причин, оскільки він є учасником молодіжної національної політичної організації «Молодий Фронт». Впродовж останніх 8 років до виїзду з країни походження він постійно приймав участь у мирних акціях протесту з метою захисту та дотримання конституційних прав громадян Білорусії. У зв'язку з постійним переслідуванням з боку правоохоронних органів та завдання фізичного насильства у березні 2009 року після чергового побиття, позивач залишив країну свого походження та приїхав до України.

30 березня 2010 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_4 відповідачем прийнято наказ № 184 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Білорусі ОСОБА_4».

Повідомленням № 22 від 30 березня 2010 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця відповідно до абз. 6 ст. 12 Закону України «Про біженців» у зв'язку з очевидною необґрунтованістю його заяви, а саме з підстав відсутності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до соціальної групи або політичних переконань.

Задовольняючи позов частково та зобов'язуючи Головне управління Державної міграційної служби в м. Києві повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не були всебічно вивчені та оцінені всі докази на підтвердження обґрунтування позивача щодо неможливості повернутися до країни походження у зв'язку з його переслідуванням на підставі політичного підґрунтя.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про часткове задоволення позову шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути питання про оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд апеляційної інстанції фактично погодився з мотивами та правовим обґрунтуванням суду першої інстанції, проте зазначив, що позивачем оскаржувалось рішення відповідача, викладене у повідомленні № 22 від 30 березня 2010 року, а не у повідомленні № 99 від 25 серпня 2011 року, як помилково вказав суд першої інстанції у резолютивній частині свого рішення.

При цьому суди встановили, що під час співбесіди з працівником міграційної служби позивач повідомляв про обставини, які викликають у нього побоювання в разі повернення його до Білорусії стати жертвою політичних переслідувань за участь у молодіжній національній патріотичній організації «Молодий Фронт», але як вбачається з копії особової справи ОСОБА_4, надаючи висновок про доцільність відмови у визнанні позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач не надав належної оцінки побоюванням позивача ситуації в країні походження.

Такі висновки ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців», чинного на час виникнення спірних правовідносин, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За правилами ст. 3 вказаного Закону не може бути висланий або примусово повернутий до країн, де його життю або свободі загрожує небезпека через його расу, віросповідання (релігію), національність, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання. Біженець не може бути висланий або примусово повернутий до країн, де він може зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, або з якої він може бути висланий або примусово повернутий до країн, де його життю або свободі загрожує небезпека через його расу, релігію, національність, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання. Дія цієї статті не поширюється на біженця, засудженого в Україні за вчинення тяжкого злочину.

Відповідно до ч. 8 ст. 12 Закону України «Про біженців» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

За таких обставин, коли відмовляючи позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця згідно повідомлення № 22 від 30 березня 2010 року, відповідач належним чином не перевірив причин, за яких ОСОБА_4 побоюється стати жертвою переслідування в країні свого походження, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання протиправним та скасування рішення управління Державної міграційної служби в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, викладене у повідомленні № 22 від 30 березня 2010 року, та зобов'язав Головне управління Державної міграційної служби в м. Києві повторно розглянути питання про оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Помилкове посилання суду апеляційної інстанції на Закон України №3671-VI, а не на Закон України «Про біженців» не вплинуло на правильність вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст. 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та не ґрунтуються на законі.

Оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін.

Питання про скасування постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року Вищим адміністративним судом України не вирішується, оскільки вказана постанова скасована судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокуратури м. Києва залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк