Справа № 2а-3000/11
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м. Київ К/800/50581/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013р. у справі № 2а-3000/11 за позовом ОСОБА_4 до Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про скасування рішення та визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом в якому просив:

- скасувати рішення 5-ї сесії п'ятого скликання Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 27 травня 2007 року ,,Про надання земельної ділянки ОСОБА_4 в оренду" та рішення 11-ї сесії п'ятого скликання Руськокомарівської сільської ради від 20 березня 2008 року ,,Про надання дозволу ОСОБА_4 на викуп земельної ділянки, що розташована в селі Глибоке Ужгородського району";

- визнати незаконним договір оренди землі від 12 жовтня 2007 року, укладеним між позивачем та відповідачем, яка знаходиться в АДРЕСА_1, під будівлями 0,0480 га та під дворами 0,5651 га, строком на 5-ть років, цільове призначення - інша комерційна діяльність.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі рішень відповідача він розпочав виготовлення технічного паспорту на земельну ділянку та звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення для викупу для іншої комерційної діяльності. Однак, після зібрання та виготовлення всієї документації виявилося, що викуп земельної ділянки для іншої комерційної діяльності є неможливим, оскільки договір оренди є нелегітимним тому, що рішенням 2-ї сесії п'ятого скликання від 19.09.2006 року надавався дозвіл на виготовлення матеріалів інвентаризації для обслуговування власних будівель, що не передбачало їх комерційне використання. Для комерційного використання необхідним був дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2011 року позов задоволено в повному обсязі.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013р. постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.08.2011р. скасовано. Прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013р. надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про її скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Руськокомарівської сільської ради 2-ї сесії п'ятого скликання від 19 вересня 2006 року позивачу ОСОБА_4 наданий дозвіл на виготовлення матеріалів інвентаризації земельної ділянки загальною площею 0,6131 га для будівництва та обслуговування власних нежитлових будівель та споруд в АДРЕСА_1

Рішенням Руськокомарівської сільської рада 5-ї сесії п'ятого скликання від 25 травня 2007 року позивачу ОСОБА_4 надано в оренду земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,6131 га, під будівлею та дворами, яка знаходиться в с. Глибоке Ужгородського району Закарпатської області.

12 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та Руськокомарівською сільською радою укладено договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 під будівлями 0,0480 га та під дворами 0,5651 га, строком на 5-ть років, цільове призначення - інша комерційна діяльність.

Рішенням Руськокомарівської сільської ради 11 -ї сесії п'ятого скликання від 20 березня 2008 року ОСОБА_4 наданий дозвіл на викуп земельної ділянки у власність площею 0,6131 га в с. Глибоке Ужгородського району Закарпатської області.

На підставі зазначеного рішення позивачем розпочато виготовлення технічного паспорту на земельну ділянку та звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення для викупу для іншої комерційної діяльності.

Однак, за посиланням позивача, після зібрання та виготовлення всієї документації, як виявилося, позивачу викуп земельної ділянки для іншої комерційної діяльності є неможливим, оскільки договір оренди є нелегітимним, оскільки рішенням 2-ї сесії V-го скликання від 19.09.2006 року надавався дозвіл на виготовлення матеріалів інвентаризації для обслуговування власних будівель, що не передбачало комерційне їх використання.

З листа сільського голови Руськокомарівської сільської ради № 111/02-26 від 12.04.2011 року, вбачається, що спірна (орендована) земля відноситься до категорії сільськогосподарського призначення, а тому земельні ділянки не можуть бути надані у власність або користування.

У зв'язку з наведеними вище обставинами позивач і звернувся з даним позовом.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з метою приведення спірної земельної діяльності у відповідність до закону необхідно скасувати рішення сесії і розірвати договір оренди, оскільки такі порушують право позивача на виготовлення документів на викуп земельної ділянки несільськогосподарського призначення для здійснення комерційної діяльності.

Натомість суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог вмотивував свої висновки тим, що приймаючи оскаржувані рішення та укладаючи договір оренди земельної ділянки Руськокомарівська сільська рада діяла в межах своєї компетенції та у відповідності до наведених вимог законодавства.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржених рішень) землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтею 20 Земельного кодексу України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно приписів ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Набуття права оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється виключно на аукціонах, крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб і в яких відсутні акції (частки, паї), що належать державі.

Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 16 Закону України ,,Про оренду землі" особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону. Передача земельної ділянки, межі якої визначено в натурі (на місцевості), в оренду без зміни її цільового призначення здійснюється без розроблення проекту її відведення. У разі зміни цільового призначення земельної ділянки надання її в оренду здійснюється за проектом відведення в порядку, встановленому законом.

Як вірно встановлено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_4 від 25.01.2005 року, в якій він просить затвердити матеріали інвентаризації земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,672 га в с. Глибоке, на якій розташовані власні будівлі та передати дану земельну ділянку в тимчасове користування на 49 років на умовах оренди.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_4 належать 57/100 нежитлових будівель в с. Глибоке Ужгородського району: вагова площею 59,2 кв.м., телятник площею 478,1 кв.м., щитова площею 15,0 кв.м.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з судом апеляційної інстанції стосовно того, що Руськокомарівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області приймаючи оскаржувані рішення діяла в межах своєї компетенції та у відповідності до наведених вимог законодавства.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним договір оренди землі від 12 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та Руськокомарівською сільською радою, яка знаходиться в АДРЕСА_1 під будівлями 0,0480 га та під дворами 0,5651 га, строком на 5-ть років, цільове призначення - інша комерційна діяльність, колегія суддів зазначає наступне.

Розглядаючи справу та вирішуючи спір в цій частині позовних вимог суди всіх інстанцій виходили з того, що вирішуваний спір належить до адміністративної юрисдикції. Проте, із цим висновком погодитися не можна з огляду на нижченаведене.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

За приписами частини другої статті 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини третьої статті 140, частини першої статті 144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно ч.10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Частинами 1 та 2 ст. 83 цього Кодексу встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Так, термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Земельні відносини поділяються на публічні та приватні. Відповідно, і спори в таких відносинах можуть бути як публічно-правовими, так і приватноправовими (цивільними, господарськими).

Згідно з частиною другою статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Статтею 172 цього Кодексу встановлено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Сільська рада у справі, яка розглядається, є суб'єктом цивільних правовідносин і має такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин.

Реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, що перебувала у її власності, сільська відповідно до статті 5 Земельного кодексу України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Тобто, при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею. У цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин іншому, яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Зазначені положення Основного Закону кореспондуються з пунктом "в" статті 5 Земельного кодексу України, згідно якого земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини шостої статті 319 ЦК України держава не втручається у здійснення власником права власності.

Тобто, пряме адміністрування з боку органів влади є неприпустимим.

Суди не звернули уваги на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються права та підстав набуття права користування, а саме права оренди на спірну земельну ділянку.

Так, сільська рада як власник землі вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому цього права в порядку, встановленому законом.

Водночас, відповідач владних управлінських функцій не здійснював і суб'єктом владних повноважень у цих відносинах не був.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 14 лютого 2012 року, 06 листопада 2012 року та 01 жовтня 2013 року (справа № 21-345а13).

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За нормою частини третьої статті 22 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору позовна вимога про визнання незаконним договір оренди землі від 12 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та Руськокомарівською сільською радою, підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 КАС суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, може бути розглянутий за правилами, встановленими КАС України, а тому рішення у цій справі підлягають скасуванню внаслідок неправильного застосування норм процесуального закону із закриттям провадження у справі, з роз'ясненням позивачеві про право на звернення до суду на загальних підставах в порядку господарського судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 224, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013р. скасувати, в частині відмови в задоволення позовних вимог про визнання незаконним договір оренди землі від 12 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та Руськокомарівською сільською радою, яка знаходиться в АДРЕСА_1 під будівлями 0,0480 га та під дворами 0,5651 га, строком на 5-ть років, цільове призначення - інша комерційна діяльність.

В цій частині провадження в адміністративній справі - закрити.

Роз'яснити позивачеві його право на звернення до суду з позовом в цій частині в порядку господарського судочинства.

В решті постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: