Справа № 803/2072/13-а
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 р. Справа № 876/14115/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 31.10.2013 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у місті Луцьку про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, -

ВСТАНОВИЛА :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 08.10.2013року звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України у місті Луцьку про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу № Ф-1083У від 2 квітня 2013 року та № Ф-5026У від 7 серпня 2013 року.

У заяві від 31 жовтня 2013 року позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу № Ф-1083У від 2 квітня 2013 року, № Ф-2537У від 7 червня 2013 року та № Ф-5026У від 7 серпня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб " позивачу призначена пенсія за вислугу років, а тому вважає, що відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на державне соціальне страхування " він звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

В судовому засіданні позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали повністю та просили визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу № Ф-1083У від 2 квітня 2013 року, № Ф-2537У від 7 червня 2013 року та № Ф-5026У від 7 серпня 2013 року.

Оскаржуваною постановою Волинського окружного адміністративного суду від 31.10.2013 року в задоволенні позовної заяви - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує, тим, що згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб " позивачу призначена пенсія за вислугу років, а тому вважає, що відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на державне соціальне страхування " він звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку з 1 січня 2011 року визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування " від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі -Закон № 2464-VI).

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно із статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Як вбачається з пенсійного посвідчення № 391611, виданого 25 грудня 2004 року, ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 9 Закону № 1058-IV передбачені такі види пенсійних виплат: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

З врахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ", а тому не є пенсіонером за віком.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що УПФ України в м. Луцьку при винесенні вимог про сплату боргу № Ф-1083У від 2 квітня 2013 року, № Ф-2537У від 7 червня 2013 року та № Ф-5026У від 7 серпня 2013 року діяло в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Судом встановлено, що підприємець ОСОБА_1 зареєстрований, як суб'єкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом Луцької міської ради Волинської області 21 лютого 2007 року, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 № 386584. Відповідно до Свідоцтва платника єдиного податку Серії А № 703248 від 28 травня 2012 року позивач з 5 січня 2012 року перебував на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку.

Згідно даних картки особового рахунку платника, підприємцю ОСОБА_1 станом на 21 січня 2013 року було виставлено річну заборгованість по єдиному внеску за 2012 рік в сумі 4 527 грн. 42 коп. 22 квітня 2013 року позивачу нараховано недоїмку зі сплати єдиного внеску за 1 квартал 2013 року в сумі 1 194 грн. 03 коп., а також 22 липня 2013 року нараховано недоїмку зі сплати єдиного внеску за 2 квартал 2013 року в сумі 1 194 грн. 03 коп.

УПФ України в м. Луцьку були сформовані і направлені позивачу вимоги про сплату боргу № Ф-1083У від 2 квітня 2013 року на суму 4 572 грн. 42 коп., № Ф-2537У від 7 червня 2013 року на суму 5 766 грн. 45 коп. та № Ф-5026У від 7 серпня 2013 року на суму 6 960 грн. 48 коп.

Не погодившись з винесеними вимогами про сплату боргу № Ф-1083У від 2 квітня 2013 року, № Ф-2537У від 7 червня 2013 та № Ф-5026У від 7 серпня 2013 року, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку, проте рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 4930/09-43 від 17 вересня 2013 року та № 5108/09-43 від 24 вересня 2013 року скарги ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є ФОП, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

За приписами частини четвертої статті 4 цього Закону (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом № 3609-VI, які набули чинності 6 серпня 2011 року), особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, право не сплачувати єдиний внесок поширюється лише на осіб, прямо перерахованих в аналізованій нормі ? пенсіонерів за віком або інвалідів, які отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Це право не поширюється на пенсіонерів за вислугою років, в тому числі, на тих, які досягли пенсійного віку для пенсії за віком.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 25 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» надаються такі види соціальних послуг та матеріального забезпечення, зокрема, пенсійне страхування: пенсії за віком, по інвалідності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсії у зв'язку з втратою годувальника, медичні профілактично-реабілітаційні заходи; допомога на поховання пенсіонерів.

Отже, пенсіонер за віком, будучи раніше учасником загальнообов'язкового державного соціального страхування, мав право і скористався одним із видів пенсійного страхування - пенсією за віком, однак має право також на інші можливі для його статусу види соціальних послуг та матеріальне забезпечення.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону № 2464-VІ кошти, що надходять від сплати єдиного внеску та застосування фінансових санкцій відповідно до цього Закону, не можуть зараховуватися до Державного бюджету України, бюджетів інших рівнів та використовуватися на цілі, не передбачені законодавством про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Таким чином, пенсія за віком є одним із видів пенсійного страхування, і здійснюється за рахунок коштів, що надходять від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до відповідних страхових фондів, які не зараховуються до Державного бюджету України. Саме з цих фондів покриваються витрати на медичні, профілактично-реабілітаційні заходи, допомогу на поховання пенсіонерів за віком тощо.

На відміну від пенсій за віком, правила призначення пенсій за вислугу років регламентуються Законом № 2262-ХІІ.

Статтею 8 зазначеного Закону передбачено, що виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

За змістом статті 7 Закону № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Отже, зазначеним Законом фактично визнається той факт, що пенсії, передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Законом № 2262-ХІІ є різними державними пенсіями. Різниця при цьому зумовлюється юридичними та фактичними підставами призначення цих видів пенсій та джерелами фінансування.

Положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ не розповсюджується на осіб, які отримують пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону № 2262-XII, не дивлячись на можливе досягнення ними загального пенсійного віку, необхідного для пенсії за віком.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що ФОП, яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ і які обрали спрощену систему оподаткування, не звільняються від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

постанову Волинського окружного адміністративного суду від 31.10.2013 року у справі № 803/2072/13-а - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

В.Я. Качмар