Справа № 826/14221/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 березня 2016 року № 826/14221/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Верховної Ради України Гройсмана Володимира Борисовича, Апарату Верховної Ради України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Голови Верховної Ради України Гройсмана Володимира Борисовича (надалі також - відповідач1), Апарату Верховної Ради України (надалі також - відповідач2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Голови Верховної Ради України №411 від 17.03.2015 року в частині звільнення позивача з 25 березня 2015 року у зв'язку з ліквідацією секретаріату (п.1 ст. 40 КЗпП України);

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Голови Верховної Ради України про призначення ОСОБА_3 на посаду завідувача секретаріату комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя;

- зобов'язати Голову Верховної Ради України та Апарат Верховної Ради України вчинити дії відповідно до Закону України «Про комітети Верховної Ради України» щодо призначення ОСОБА_1 на посаду завідувача секретаріату Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя, як особу, яка має переважне право на її зайняття.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що звільнення його з посади є незаконним, таким, що відбулось з грубими порушеннями основоположних прав і свобод, що гарантовані Конституцією України. Разом з тим зазначав, що відповідачем1 всупереч приписів чинного законодавства на вакантну посаду завідувача секретаріату комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя призначено ОСОБА_3, особа якого не відповідає кваліфікаційним вимогам для зайняття зазначеної посади. При цьому, позивач звертав увагу суду на те, що у спірних правовідносинах мала місце реорганізація, а не ліквідація підприємства, установи, організації. Враховуючи наведене в сукупності позов просив задовольнити повністю.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували з огляду на його необґрунтованість та безпідставність, оскільки звільнення позивача відбулось у повній відповідності до імперативно визначеної процедури, з огляду про що у задоволенні позову просили відмовити повністю.

Третя особа надала до суду письмові пояснення в яких зазначав, що позивачем не наведено належних правових аргументів та належних доводів щодо його права чи законного інтересу на оскарження розпорядження про призначення ОСОБА_3 на посаду завідувача секретаріату комітету Верховної Ради України. Зазначені позивачем доводи щодо наявності у нього «переважного права» на зайняття посади завідувача секретаріату Комітету з питань правової політики та правосуддя є необґрунтованими та не базуються на дійсних обставинах. Зважаючи про таке, у задоволенні позову просив відмовити повністю.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 14.05.2007 року №480 позивач призначений з 14.05.2007 року на посаду завідувача секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань правосуддя.

15.06.2009 року Розпорядженням Голови Верховної Ради України №529 позивачеві присвоєно третій ранг державного службовця.

З січня 2013 року зазначений секретаріат перейменовано у секретаріат Комітету Верховної Ради України з питань верховенства права та правосуддя.

Розпорядженням Голови Верховної Ради України №411 від 17.03.2015 року разом з наданням позивачеві частини щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів з 11 по 25 березня 2015 року включно, ОСОБА_1 звільнено 25 березня 2015 року у зв'язку з ліквідацією секретаріату (п.1 ст.40 КЗпП України).

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю звільнення з роботи, покликаючись на численні порушення приписів закону, звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва. Зокрема, позивач зазначав, що, відповідачем: - протиправно не вжито заходів щодо подальшого працевлаштування позивача (незважаючи на факт наявності вакантних посад); - у спірних правовідносинах мала місце не ліквідація, а реорганізація; - не враховано переважне право позивача на залишення на роботі.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина та їх гарантії, основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України, згідно з ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівників.

Проте, суд звертає увагу на те, що регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців регулюється Кодексом законів про працю України (надалі КЗпП) як загальним законом та Законами України «Про державну службу», «Про комітети Верховної Ради України», як спеціальними.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1). Додержання Конституції України та інших актів законодавства України є основним обов'язком державного службовця (абзац другий частини першої статті 10).

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Поряд з цим, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 статті 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Надаючи оцінку доводам позивача проте, що у спірних правовідносинах мала місце реорганізація, а не ліквідація підприємства, установи, організації, суд виходив із наступного.

Правовий статус комітетів Верховної Ради України, їх функції та організаційні основи діяльності визначені Законом України «Про комітети Верховної Ради України».

Статтею 89 Конституції України передбачено, що Верховна Рада України затверджує перелік комітетів Верховної Ради України, обирає голів цих комітетів. Комітети Верховної Ради України здійснюють законопроектну роботу, готують і попередньо розглядають питання, віднесені до повноважень Верховної Ради України.

Згідно статті 1 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» комітет Верховної Ради України - орган Верховної Ради України, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, виконання контрольних функцій. Комітет відповідальний перед Верховною Радою України і підзвітний їй.

Відповідно до ч. 1,4 ст. 5 цього Закону Верховна Рада України затверджує кількість комітетів, їх назви та предмети відання. Кількість комітетів, їх назви та предмети відання можуть бути змінені за рішенням Верховної Ради України нового скликання до вирішення питання про формування персонального складу комітетів. Верховна Рада України може утворити новий або ліквідувати раніше створений комітет, змінити назву комітету чи предмет його відання. При утворенні нового комітету одночасно приймається рішення про його предмет відання та персональний склад із одночасним внесенням змін до рішення Верховної Ради України про кількісний склад комітетів. Аналогічна за змістом норма щодо створення комітетів міститься і в Регламенті Верховної Ради України (ст. 81).

04.12.2014 Верховною Радою України було прийнято Постанову «Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України восьмого скликання» № 22-УПІ згідно якої було створено зокрема Комітет з питань правової політики та правосуддя.

Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 24 грудня 2014 року №1777 ліквідовано секретаріат Комітету з питань верховенства права та правосуддя, секретаріат Комітету з питань правової політики, а також низку інших секретаріатів комітетів Верховної Ради України.

Натомість твердження позивача, проте, що у спірних правовідносинах мала місце реорганізація ґрунтуються через призму наступних ознак: - новий секретаріат Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя, загальною чисельністю 27 штатних одиниць відповідає сумарній чисельності працівників ліквідованих секретаріатів; - тотожність предметів віддання комітетів; що на переконання позивача свідчить про хибність тверджень відповідача про ліквідацію комітету.

Суд критично ставиться до таких доводів позивача, з огляду про наступне.

Так, предмету відання Комітету з питань верховенства права та правосуддя, входило: - забезпечення верховенства права на законодавчому рівні; - організація реалізації Верховною Радою України конституційних повноважень у сфері правосуддя; - правовий статус Конституційного Суду України, у тому числі призначення Верховною Радою України на посади суддів Конституційного Суду України та звільнення їх з посад; - судоустрій, статус суддів та забезпечення діяльності судів; - надання згоди на затримання чи арешт суддів; - правовий статус Вищої ради юстиції, в тому числі призначення на посади Верховною Радою України членів Вищої ради юстиції та припинення їх повноважень; - вступ на посаду суддів Конституційного Суду України та членів Вищої ради юстиції; - правовий статус Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; - правовий статус Державної судової адміністрації України; - виконання рішень Європейського суду з прав людини; - кримінально-процесуальне законодавство; - цивільне, господарське та адміністративне судочинство (процесуальне законодавство); - надання правової допомоги громадянам, регулювання організації та діяльності адвокатури; - судова експертиза; - міжнародний комерційний арбітраж, третейське судочинство, медіація.

Натомість, до предмету відання Комітету з питань правової політики та правосуддя належать питання, зокрема: конституційне законодавство; внесення змін до Конституції України та Конституції Автономної Республіки Крим; конституційне судочинство; правовий статус Конституційного Суду України; статус суддів Конституційного Суду України; оцінка відповідності законопроектів та проектів інших актів Верховної Ради України Конституції України; стандарти нормотворчої діяльності та планування законодавчої діяльності Верховної Ради України; правовий статус Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та їх членів, Державної судової адміністрації України; судоустрій, статус суддів, обрання на посади суддів безстроково, звільнення суддів, надання згоди на затримання чи арешт суддів та забезпечення діяльності судів; законодавче забезпечення організації та порядку проведення виборів і референдумів; правовий статус Центральної виборчої комісії; членів Центральної виборчої комісії; законодавче забезпечення діяльності Президента України, Кабінету Міністрів України, центральних органів виконавчої влади; статус та діяльність політичних партій, громадських об'єднань; виконання рішень Європейського суду з прав людини; організація та діяльність органів юстиції, виконавчої служби, нотаріату; цивільне законодавство; адміністративне законодавство; цивільне, господарське та адміністративне судочинство (процесуальне законодавство); надання правової допомоги громадянам, регулювання організації та діяльності адвокатури; судова експертиза; міжнародний комерційний арбітраж, третейське судочинство, медіація.

Таким чином, порівняльний аналіз предметів відання Комітету з питань верховенства права та правосуддя та Комітету з питань правової політики та правосуддя, свідчить, що новостворений Комітет наділено новими повноваженнями, для реалізації яких створено новий структурний підрозділ Апарату Верховної Ради України - секретаріат Комітету з питань правової політики та правосуддя.

Також спростовані твердження позивача про штатна чисельність секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя відповідає сумарній кількості штатних одиниць ліквідованих секретаріатів Комітету з питань верховенства права та правосуддя та Комітету з питань правової політики, зважаючи на наступне.

Згідно Довідки Управління кадрів Апарату Верховної Ради України №20-27/3449 від 07.08.2015, штатна чисельність новоутвореного секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя станом на 24.12.2014 становить: 27 штатних одиниць, зокрема: завідувач секретаріату - 1, заступник завідувача секретаріату - 3, головний консультант - 13, старший консультант - 6, консультант - 3, спеціаліст 1 категорії - 1.

В той час, за змістом Довідки Управління кадрів Апарату Верховної Ради України №20-27/3448 від 07.08.2015 про штатну чисельність секретаріатів комітетів Верховної Ради України, що ліквідовані станом на 24.12.2014 вбачається, що штатна чисельність:

- Секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань верховенства права та правосуддя становила 16 штатних одиниць, зокрема: - завідувач секретаріату - 1, заступник завідувача секретаріату - 2, головний консультант - 8, старший консультант - 2, консультант - 2, спеціаліст 1 категорії - 1;

- Секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань правової політики становила 13 штатних одиниць, а саме: завідувач секретаріату - 1, заступник завідувача секретаріату - 2, головний консультант - 5, старший консультант - 4, консультант - 1.

З наведеного вбачається, що штатна чисельність у новоствореному Комітеті Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя є меншою, аніж у ліквідованих.

Перевіряючи дії відповідача1 на предмет дотримання процедури звільнення позивача, суд виходив із наступного.

За правилами статті 492 Кодексу Законів про працю України (КЗпП України), про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Судом встановлено, що про можливе наступне вивільнення позивача попереджено - 15.01.2015 та запропоновано посаду головного консультанта новоствореного секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя, що підтверджується Актом від 15.01.2015, копія якого міститься у матеріалах судової справи.

Також в матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія Попередження про можливе наступне звільнення, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до розпорядження Голови Верховної Ради України "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів та секретаріатів спеціальних комісій Верховної Ради України восьмого скликання" від 24 грудня 2014 року № 1777, позивача попереджено про можливе наступне звільнення із займаної посади за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України через два місяці від дня цього попередження, ознайомлення з яким підтверджується особистим підписом позивача.

Крім того, суд звертає увагу на те, що оскільки відбулася повна ліквідація Комітету з питань верховенства права та правосуддя, на позивача положення частини другої статті 40 КЗпП, відповідно до якого звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 частини першої статті 40 цього Кодексу, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, не поширюється.

Правова позиція суду узгоджується із правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі по справі № К-9544/09 від 18 січня 2011 року.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про правомірність розпорядження Голови Верховної Ради України №411 від 17.03.2015 року в частині звільнення позивача з 25 березня 2015 року у зв'язку з ліквідацією секретаріату (п.1 ст. 40 КЗпП України), і як наслідок відсутність правових підстав для його скасування.

Поряд з цим, позовна вимога про зобов'язання Голови Верховної Ради України та Апарату Верховної Ради України вчинити дії відповідно до Закону України «Про комітети Верховної Ради України» щодо призначення ОСОБА_1 на посаду завідувача секретаріату Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя, як особу, яка має переважне право на її зайняття, як похідна, є такою, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Голови Верховної Ради України про призначення ОСОБА_3 на посаду завідувача секретаріату комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя, суд виходив із наступного.

Згідно ч. 1 ст. 55 цього Закону України «Про комітети Верховної Ради України» секретаріати комітетів очолюють керівники секретаріатів, які призначаються на посаду та звільняються з посади розпорядженням Голови Верховної Ради України за поданням комітетів та за погодженням з Керівником Апарату Верховної Ради України.

В ході судового розгляду справи підтверджено, що 25.12.2014 рішенням Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя надано згоду на призначення ОСОБА_3 на посаду Завідувача секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя та доручено Голові Комітету внести подання в установленому порядку.

30.12.2014 Розпорядженням Голови Верховної Ради України № 1819 призначено ОСОБА_4 на посаду Завідувача секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя порядком переведення з Адміністрації Президента України з посади завідувача Відділу.

Водночас, суд звертає увагу на те, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як випливає зі змісту статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Крім того, за змістом статті 6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Зі змісту регулювання, яке міститься у Кодексі адміністративного судочинства України, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт, має особа, якої він стосується.

При цьому, визначальною ознакою акта індивідуальної дії є обов'язковість його приписів для відповідного суб'єкта (кола суб'єктів), дотримання яких забезпечується правовими механізмами.

За наслідком розгляду справи, суд дійшов до висновку, що розпорядження Голови Верховної Ради України про призначення ОСОБА_3 на посаду завідувача секретаріату комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя у розумінні Кодексу адміністративного судочинства не актом індивідуальної дії по відношенню до позивача; не застосовується до позивача у межах спірних правовідносин; не впливає на обсяг прав та інтересів, гарантованих позивачеві чинним законодавством, а відтак не є таким, що порушує законні права позивача.

Зважаючи на вищевикладене, позовна вимога про визнання протиправним та скасування розпорядження Голови Верховної Ради України про призначення ОСОБА_3 на посаду завідувача секретаріату комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем доведено правомірність спірних рішень.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур