Справа № 809/1910/14
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 р. Справа № 876/1079/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог по справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного військового комісаріату про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просила, з урахуванням уточнень (а.с.1-4 т.2) зобов`язати відповідача виплатити кошти за відпрацьований робочий день 17.01.2013 року у розмірі 196,48 грн., виплатити кошти за невикористані дні відпустки за період з 29.12.2012. по 17.01.2013 та стягнути з Івано-Франківського обласного військового комісаріату в її користь се редній заробіток за весь час затримки виплати належної зарплатні при звільненні з 18.01.2013 року по день постановлення рішення суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належної їй зарплати, залишено без розгляду, з підстав передбачених ст.ст. 99, 100 КАС України.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції проігноровано правові позиції Верховного Суду України, Вищого адміністративного суду України та Конституційного Суду України. При цьому суд в своїй постанові від 21.01.2016 року визнав факт існування, на день прийняття оскаржуваної ухвали заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті належних сум при звільненні і тим самим підтвердив, що перебіг терміну звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належної позивачу зарплати навіть не розпочинався так як відповідач не розрахувався з позивачем при звільненні до сьогоднішнього дня, як по оспорюваних так і по не оспорюваних сумах. Вищий адміністративний суд України теж визнав, що вона не пропустила терміну звернення до суду в жодній частині позовних вимог.

Вищим адміністративним судом України розглядалась касаційна скарга на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду № 876/7429/14 від 3.12.2014 року за позовом ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника, та виплати середньої місячної заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку (касаційне провадження № К 800/67123/14). При розгляді касації, у відповідності до ст.220 КАСУ, судом було встановлено, що Львівський апеляційний адміністративний суд у своєму рішенні не звернув уваги на тлумачення ч.1 ст. 233 КЗпП України Конституційним судом України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, щодо її взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу. Посилання Львівського апеляційного адміністративного суду на вимоги ст. 99 КАС України, при прийнятті рішення в даній частині позову, теж визнано ВАСУ безпідставним.

Вищий адміністративний суд України в своєму рішенні від 17 вересня 2015 року визнав законними рішення судів першої та апеляційної інстанції щодо стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за 17.01.2013 року, але у зв`язку з порушенням норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій при прийнятті рішення щодо другої частини позову, а саме позову щодо виплати середнього заробітку за весь час протермінування остаточного розрахунку, встановивши факт ігнорування цими судами тлумачень Конститу ційного Суду України положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу в результаті чого було порушено право на компенсаційні виплати, відправив справу на новий розгляд. І хоча висновки і мотиви ВАСУ з яких справа була направлена на новий розгляд є обов`язковими для су дів ( ст.227 КАСУ), для Івано-Франківського окружного адміністративного суду це немало ніякого значення. Суд не врахував і положення Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адмі ністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 6 березня 2008 року № 2 де сказано, що вимогами ст. 99 КАС України для публічних службовців питання виплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку не врегульовано. У разі коли КАС зазначені питання не врегульовує, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Необхідність застосування законів про працю у цих відносинах обумовлена тим, що державний чи інший публічний службо вець не повинен мати переваг у строках звернення до суду, порівняно з працівниками, які працю ють за трудовим договором.

Стаття 233 КЗпП України, яка встановлює тримісячний строк звернення до суду при порушенні трудових прав, гарантує у разі порушення законодавства про оплату праці працівника право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Щодо строку позовної давності в питанні стягнення середнього заробітку, то у відповідності до рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, «...що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те. що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався». Станом на 21 січня 2016 року Івано-Франківський обласний військовий комісаріат так не розрахувався з нею, зарплата за 17 січня 2013 року так і не виплачена. Даний факт встановлений судом і підтверджується відповідачем. Також не виплачена, у відповідності до наказу військового комісару від 17.01.2013 року № 7 і не оспорювана сума - компенсація за невикористані дні відпустки. Отже, строк звернення до суду з вимогою виплати середнього заробітку за весь час протермінування, нею не втрачено, так як остаточний розрахунок не здійснено. В даному випадку перебіг процесуальних термінів розпочнеться тільки після вступлення рішення суду з законну силу, або ж якщо відповідач все ж таки наважиться здійснити остаточний розрахунок, виплативши заборгованість по заробітній платні.

Правова позиція Верховного Суду України у Постанові Судової палати у цивільних справах від 22 січня 2014 р. у справі № 6-159цс13 від 2 липня 2014 р. у справі № 6-76цс14 полягає в тому, що невиконання роботодавцем вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України є триваючим правопорушенням, а передбачена частиною першою ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП. при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Розмір заборгованості, для відповідальності по ст. 117 КЗпП України не має значення.

З огляду на викладене просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належної їй заробітної плати без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч. 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнавався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду в справах, щодо проходження публічної служби встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тому, суд вважав, що для звернення особи до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено місячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свої прав, тобто про те, що власник або уповноважений ним орган не провів із ним розрахунку по всіх належних при звільненні сумах виплат.

Оскільки позивач дізналась і повинна була дізнатись про невиплату їй коштів за відпрацьований робочий день 17.01.2013 року у розмірі 196,48 грн. 18.02.2013 року, саме в день подання нею відповідачу письмової заяви від 18.02.2013 року щодо виплати коштів за відпрацьований робочий день 17.01.2013 року, а з адміністративним позов щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки, виплати належної зарплати позивач звернулася до адміністративного суду лише 17.06.2014 року, що підтверджується датою реєстрації адміністративного позову в Івано-Франківському окружному адміністративному суді, то суд першої інстанції вважав, що позивачем пропущено строк на звернення до суду без поважних на то причин, та застосував наслідки встановлені ст.. 100 КАС України згідно якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Проте колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.

У відповідності до вимог ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ж положень ст.. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Залишаючи позовну заяву в частині згаданих вище вимог без розгляду, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що позивач у даній справі оспорює також не проведення з нею розрахунку за відпрацьований день 17.01.2013 року та виплату коштів за невикористані дні відпустки за період з 29.12.2012р. по 17.01.2013 р. Отже невиплата позивачу оспорюваних сум свідчить, що фактичного розрахунку з останньою не проведено, а відтак початок перебігу строку на звернення до суду не розпочався, бо невиплата працівникові всіх сум, що належить йому є триваючим правопорушенням, а тому позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічна позиція викладене в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року, яка є обов`язковою з урахуванням положень ст. 244-2 КАС України.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, бо така прийнята з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 199, ст. 204, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року задовольнити, ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог по справі № 809/1910/14 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 25.03.2016 року