Справа № 802/1918/15-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

21 березня 2016 р. Справа № 802/1918/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Шевченка Р.В.,

представника позивача Коваля О.А.,

представника відповідача Заводнюк І.М.,

представника третьої особи 1 Бубели Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Ідея Банк"

до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області (третя особа 1) та ОСОБА_4 (третя особа 2),

про визнання дій незаконними та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

30.06.2015 року публічне акціонерне товариство "Ідея Банк" (далі - ПАТ "Ідея Банк") звернулось до суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправними дії відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області), що полягали у перерахуванні грошових коштів до Державного бюджету України в сумі 39 154,53 грн., отриманих від реалізації транспортного засобу ВАЗ 211140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, який є предметом застави ПАТ "Ідея Банк" за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4, та стягнути на користь ПАТ "Ідея Банк" з Державного бюджету України грошові кошти в сумі 39 154,53 грн. шляхом їх безспірного списання органом Державної казначейської служби України.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 30.10.2009 року між ВАТ "Плюс банк", правонаступником якого є ПАТ "Ідея Банк", та ОСОБА_4 було укладено кредитний Договір № 864.70166 про надання кредиту в сумі 51 049,45 грн. для придбання транспортного засобу. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання також було укладено Договір застави транспортного засобу ВАЗ 211140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, про що 26.11.2009 року внесено відповідний реєстраційний запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна за № 9287892. 12.01.2015 року ОСОБА_4 повідомив ПАТ "Ідея Банк" про те, що ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області з прилюдних торгів реалізовано вказаний автомобіль на виконання рішення суду про конфіскацію майна. 12.02.2015 року ПАТ "Ідея Банк" звернулось до відповідача із заявою про перерахування коштів, які надійшли від реалізації заставного майна - транспортного засобу ВАЗ 211140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак АВ 2084ВЕ, в межах суми заборгованості за кредитом, забезпеченим заставою. Однак 02.03.2015 року відповідач повідомив, що зазначений автомобіль реалізований на прилюдних торгах, а кошти від його продажу в сумі 39 154,53 грн. перераховані до Державного бюджету України. Позивач не погоджується із такими діями органу ДВС та вважає що за чинним законодавством держава повинна відшкодувати збитки, заподіяні заставодержателю внаслідок здійснення заходів до примусового вилучення заставленого майна.

В судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що сума, яку банк просить стягнути з Державного бюджету України, є збитками, що виникли внаслідок конфіскації заставленого майна. При цьому вважає, що вирішення спору про відшкодування таких збитків має здійснюватись в порядку адміністративного судочинства, оскільки їх заподіяння пов'язується з незаконними діями органу ДВС. Так, на думку позивача, відповідач безпідставно перерахував кошти від реалізації заставленого транспортного засобу в дохід держави, хоча в силу положень ч. 7 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження" був зобов'язаний протягом одного року з дня зарахування цих коштів зберігати їх на своєму рахунку до часу їх витребування банком, як заставодержателем реалізованого майна. Водночас з усіма іншими діями державного виконавця позивач погоджується. Просить суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав, наведених у письмових запереченнях на адміністративний позов. Пояснила, що на виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області перебувало виконавче провадження № 32527266 з примусового виконання виконавчого листа № 1-12, виданого 26.04.2012 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області про конфіскацію в дохід держави всього майна, яке є власністю засудженого ОСОБА_4 У ході виконання даного виконавчого провадження державним виконавцем було здійснено опис та арешт майна боржника, в тому числі автомобіля ВАЗ 211140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак АВ 2084ВЕ. Оскільки ПАТ "Ідея Банк" було заставодержателем цього майна, орган ДВС неодноразово письмово повідомляв позивача про його право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна та виключення такого майна з акту опису. Проте банк будь-яких дій щодо цього майна не вчинив, а відтак автомобіль було правомірно реалізовано з прилюдних торгів. Отримані від продажу кошти в сумі 39 154,53 грн. за розпорядженням державного виконавця перераховані до державного бюджету на спеціальний рахунок. Посилання позивача на порушення органом ДВС вимог ч. 7 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження" є безпідставними, оскільки стягувачем у виконавчому провадженні була держава, в дохід якої конфісковано майно засудженого ОСОБА_4, а не ПАТ "Ідея Банк". Тому державний виконавець, по-перше, був зобов'язаний протягом трьох днів перерахувати стягувачу кошти, отримані від продажу майна боржника, і, по-друге, не мав жодних правових підстав перераховувати їх позивачу. Просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Представник третьої особи 1 у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ "Ідея Банк" заперечила та вважає, що відповідач діяв правомірно і з дотриманням вимог закону. Натомість позивач проявив бездіяльність та незважаючи на листи органу ДВС не звернувся до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна та його виключення з акту опису. Відтак, жодних перешкод для реалізації цього майна у державного виконавця не було, з чим погоджується сам позивач. Водночас його посилання на ч. 7 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження" є помилковими, оскільки ПАТ "Ідея Банк" не було стягувачем у виконавчому провадженні. Крім того, відшкодування збитків, завданих заставодержателю внаслідок конфіскації заставленого майна, не може здійснюватись в порядку адміністративного судочинства, оскільки стосується спору про право.

Третя особа 2 у судове засідання на виклик суду не з'явилась, а тому розгляд справи здійснюється за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін і третьої особи, оцінивши інші докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про необхідність закриття провадження у цій адміністративній справі.

Так, за визначеннями, наведеними у пунктах 1, 7 частини 1 статті 3 КАС України, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 статті 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець, будучи посадовою особою ДВС, згідно із ст. 7 Закону України "Про державну виконавчу службу" зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Отже, здійснення державним виконавцем своїх повноважень обумовлює виникнення правовідносин із учасниками виконавчого провадження та іншими особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, що можуть мати публічно-правовий характер. Відтак на такі правовідносини за наявності певних умов юрисдикція адміністративних судів поширюється.

Під час розгляду цієї адміністративної справи судом встановлено, що спір між сторонами виник у зв'язку з конфісковано майна, яке перебувало в заставі у позивача, та зарахуванням відповідачем коштів, одержаних від його реалізації, в дохід держави.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 64 Закону України "Про виконавче провадження" майно, що підлягає конфіскації, вилучається. При цьому реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

Виходячи з положень ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 57 вказаного Закону закріплено гарантії заставодержателя у разі припинення його прав на заставлене майно на підставах, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до частини другої цієї статті у разі вжиття державою заходів до примусового вилучення заставленого майна або майнових прав (націоналізація, реквізиція, конфіскація, накладення секвестру, а також інших заходів, аналогічних за своїми наслідками), держава відшкодовує збитки, заподіяні заставодержателю внаслідок здійснення цих заходів.

Отже, законом передбачено імперативну норму щодо обов'язку держави відшкодувати шкоду, заподіяну заставодержателю внаслідок реалізації примусово вилученого (конфіскованого) майна, яке перебуває у заставі. Водночас такий обов'язок держави не залежить від наявності чи відсутності вини у діях посадових осіб органу державної влади, в тому числі виконавчої служби, адже визначальним у даному випадку є сам факт звернення в дохід держави конфіскованого майна, яке перебувало у заставі.

За відсутності роз'яснень з цього приводу Вищого адміністративного суду України, доречно звернути увагу на лист-роз'яснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/602 від 24.12.1999 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням Закону України "Про заставу". Так, відповідно до п. 15 зазначених роз'яснень заставодержатель, якому завдано збитків у зв'язку з діями держави (державних органів) стосовно примусового вилучення заставленого майна чи припинення права власності на заставлене майно, вправі звернутися з позовом до відповідного державного органу про відшкодування цих збитків у повному обсязі, хоча б згадані дії були правомірними. У таких випадках господарським судам слід застосовувати загальні норми цивільного законодавства стосовно відшкодування шкоди із врахуванням спеціальних норм, передбачених статтею 57 Закону, які, зокрема, не ставлять обов'язок щодо відшкодування шкоди у залежність від наявності вини у діях відповідача.

Вищевказане правозастосування відповідає практиці господарських судів України і, наприклад, відображене у постановах Рівненського апеляційного господарського суду від 28.05.2013 року по справі № 903/104/13-г та Львівського апеляційного господарського суду від 21.04.2014 року по справі № 914/372/14.

Підсумовуючи, суд зазначає, що необхідною умовою звернення до адміністративного суду є наявність публічно-правового спору. Разом з тим, правовідносини щодо відшкодування шкоди (збитків) не мають публічно-правового характеру.

Встановлено, що на примусовому виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження № 32527266 з примусового виконання виконавчого листа № 1-12, виданого 26.04.2012 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області про конфіскацію в дохід держави всього майна, яке є власністю засудженого ОСОБА_4

Під час проведення виконавчих дій в рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем 21.10.2013 року складено акт опису й арешту майна боржника, в тому числі автомобіля ВАЗ 211140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д/н АВ 2084ВЕ.

07.07.2014 року відповідачем проведено електронні торги та реалізовано вказаний транспортний засіб. Кошти в сумі 39 154,53 грн., отримані органом ДВС від продажу цього майна 14.07.2014 року, за розпорядженням державного виконавця від 17.07.2014 року перераховані до державного бюджету на рахунок № 0002 в УК у м. Вінниці з призначенням "Кошти від реалізації товарів та інших предметів, конфіскованих за матеріалами правоохоронних органів та інших уповноважених органів".

25.03.2015 року виконавче провадження № 32527266 закінчене на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" .

Звернувшись до суду з адміністративним позовом, позивач ПАТ "Ідея Банк", як заставодержатель вищевказаного конфіскованого автомобіля, просить суд визнати протиправними дії ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області щодо перерахування коштів до Державного бюджету України в сумі 39 154,53 грн., отриманих від реалізації такого транспортного засобу, та стягнути на користь позивача з Державного бюджету України збитки в сумі 39 154,53 грн. шляхом їх безспірного списання органом Державної казначейської служби України.

Разом із тим, встановлені судом обставини справи та характер спірних правовідносин вказують на те, що за своєю суттю дана справа є справою про відшкодування шкоди, завданої заставодержателю внаслідок вжиття державою заходів щодо примусового вилучення заставленого майна шляхом конфіскації, яка не може бути вирішена в порядку адміністративного судочинства.

При цьому суд наголошує на тому, що належним способом захисту порушеного права позивача, як заставодержателя конфіскованого майна, є саме стягнення в судовому порядку збитків, заподіяних державою у зв'язку з конфіскацією заставленого майна. Однак розгляд та вирішення справ про відшкодування збитків не належить до компетенції адміністративних судів.

Крім того, як вже зазначалось раніше, за змістом положень ч. 2 ст. 57 Закону України "Про заставу" обов'язок держави з відшкодування таких збитків не залежить від наявності вини у діях відповідача за таким позовом.

Отже, у даному випадку захист порушених прав позивача, як заставодержателя конфіскованого майна, можливий лише шляхом відшкодування державою шкоди, заподіяної йому внаслідок реалізації примусово вилученого (конфіскованого) заставленого майна, тоді як надання оцінки правомірності діям органу державної виконавчої служби, який здійснив конфіскацію та зарахування відповідних коштів до державного бюджету, жодним чином не впливає на відповідне зобов'язання держави.

Також суд зауважує, що чинним законодавством передбачено особливий порядок відшкодування збитків заставодержателю у зв'язку з конфіскацією заставленого майна, відповідного до якого такі збитки компенсуються державою.

Водночас за змістом частини 2 статті 21 КАС України у поєднанні з вимогою про вирішення публічно-правового спору можуть бути заявлені вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок протиправних рішень, дій чи бездіяльності саме відповідача-суб'єкта владних повноважень.

Більше того, виходячи з положень ч. 2 ст. 21 КАС України задоволення судом позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної позивачу протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, можливе тільки у разі встановлення судом протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності та наявності прямого причинного зв'язку між ними та заподіяною шкодою. Іншими словами, постановлення адміністративним судом рішення про стягнення на користь позивача шкоди, завданої йому рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача-суб'єкта владних повноважень, може мати місце лише у разі їх визнання судом протиправними.

Натомість, як вже зазначалось, стягнення на користь заставодержателя шкоди, заподіяної йому внаслідок конфіскації заставленого майна (хоч би така конфіскація відбулась законно), не залежить від правомірності чи неправомірності дій посадових осіб органу державної влади.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що ініційований позивачем спір є спором про відшкодування шкоди, завданої заставодержателю внаслідок конфіскації заставленого майна, не дивлячись на фактично заявлені позивачем вимоги. Такий спір не є публічно-правовим і не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції, а тому на нього не поширюється компетенція адміністративного суду.

Відтак провадження у цій адміністративній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України з одночасним роз'ясненням позивачу його права на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 17, 157, 160, 165, 186, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі № 802/1918/15-а за позовом публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про визнання дій незаконними та стягнення коштів.

Роз'яснити позивачу, що справи про відшкодування збитків, завданих заставодержателю внаслідок вжиття державою заходів щодо примусового вилучення заставленого майна, в тому числі конфіскації, вирішуються в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сало Павло Ігорович