Справа № 2а-10496/11/1370
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2016 р. м. Київ К/800/20628/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В.,
Ліпського Д.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Головного управління юстиції у Львівській області, Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання дій неправомірними та скасування постанов,

за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року,

встановив:

У вересні 2011 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області звернулось з позовом до Головного управління юстиції у Львівській області, Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, в якому просило визнати протиправними дії державного виконавця при винесенні постанов від 15 вересня 2011 року ВП № 28472293 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 11305,94 грн., про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 30,61 грн. та скасування цих постанов.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що після отримання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження позивач повідомив відповідача про наявність обставин, які унеможливлюють виконання судового рішення і просив його звернутись до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду, однак таких заходів відповідачем вжито не було. Вказував, що в даному виконавчому провадженні йдеться про стягнення заборгованості по пенсійному забезпеченні, а виконавчий збір за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів не стягується.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано як таку, що прийнята неповноважним складом суду, та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області із посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права просить скасувати постанову суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Касаційну скаргу обґрунтовує доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві. Крім того, зазначає, що кошторисами Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на 2011-2015 роки не передбачено коштів на виплату сум виконавчого збору та витрат на проведення таких дій. Даний позов подано до Львівського окружного адміністративного суду із дотриманням правил предметної підсудності.

Справа вирішується в письмовому провадженні, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, до суду не прибули, що не перешкоджає касаційному розгляду справи. У зв'язку з цим суд відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 02 вересня 2011 року головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 28472293 з виконання виконавчого листа № 2а/1169/10, виданого 29 серпня 2011 року Галицьким районним судом м. Львова, про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області заборгованості по пенсійному забезпеченню на користь ОСОБА_4 за період з 01 січня 2010 року по 30 грудня 2012 року в розмірі 113059,41 грн.

Вказаною постановою державного виконавця, яка отримана позивачем 05 вересня 2011 року, боржнику надано строк до 09 вересня 2011 року для добровільного виконання рішення суду.

Листом від 09 вересня 2011 року за вих. № 8796/07-22 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило державного виконавця про те, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян та отримує пенсію за вислугу років. У кошторисі Пенсійного фонду України (бюджетному асигнуванні на виплату пенсій військовослужбовцям) на 2011 рік не передбачено коштів на виплату заборгованості доплати до пенсії за судовими рішеннями за попередні роки. У зв'язку з цим позивач просив державного виконавця звернутись до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду до 01 січня 2012 року.

У зв'язку з невиконанням позивачем рішення суду у встановлений державним виконавцем строк, 15 вересня 2011 року відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 11305,94 грн.

Того ж дня державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 30,61 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність у кошторисі позивача на 2011 рік коштів на виплату сум виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій не може бути підставою для звільнення від їх сплати. Крім того суд вказав, що у позивача відсутнє документальне підтвердження виконання рішення суду, а тому оскаржувані постанови прийняті правомірно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про відмову у задоволенні позову апеляційний суд вказав, що даний адміністративний позов повинен розглядатись судом, який видав виконавчий лист, тобто Галицьким районним судом м. Львова, а не Львівським окружним адміністративним судом. Оскільки справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду з порушенням правил територіальної підсудності адміністративних справ, рішення суду першої інстанції скасовано. Також апеляційний суд виходив з того, що направлення позивачем державному виконавцю листа із зазначенням обставин, що унеможливлюють виконання рішення суду, не є підставою для зупинення, переривання чи відкладення виконавчих дій. Крім того апеляційний суд вказав, що стягненню за виконавчим листом підлягають не періодичні платежі, а кошти, як заборгованість по виплаті пенсії ОСОБА_4, а тому стягнення виконавчого збору у даному випадку є можливим.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку примусового виконання державний службовець закінчує виконавче провадження у порядку, встановленому Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника.

Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Про необхідність такого застосування положень Закону України «Про виконавче провадження» йдеться у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 46359600).

Так, згідно із статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Суди не перевірили, чи вчинялись відповідачем примусові заходи з виконання рішення суду, оскільки необхідною умовою що передує стягненню виконавчого збору є не лише ухилення боржника від виконання рішення суду добровільно та в установлений для цього строк, а також і вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання такого судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що дана справа предметно підсудна Галицькому районному суду м. Львова, оскільки предметом її оскарження є постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій в ході виконання ними ухваленого цим судом рішення.

Відповідно до частини першою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (частина друга статті 227 КАС України).

Зважаючи на те, що ухвалені у справі судові рішення не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, повно і всебічно встановлених обставинах справи, їх належній правовій оцінці, вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, так як порушення допущені обома судовими інстанціями.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.

Скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року і справу направити на новий розгляд до Галицького районного суду м. Львова.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.
Головчук С.В
Ліпський Д.В.