Справа № 2-а/41/14
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а/41/14

Головуючий у 1-й інстанції: Оленчук І.В.

Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.

17 березня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сторчака В. Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Новоселицької міської ради Чернівецької області, Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Новоселицької міської ради Чернівецької області, Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" (Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця") про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Постановою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24.12.2015 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову в задоволенні позову.

Сторони в судове засідання не з'явились про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

Враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 1982 року, відповідно до рішення виконавчого комітету Новоселицької міської ради № 11/5, з земель м. Новоселиця, позивачу - ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 0,06 га з дозволом на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою м. Новоселиця вул. О.Вишні, 32. На підставі вказаного рішення позивачу, як забудовнику, було винесено в натурі дану земельну ділянку на місцевості та надано дозвіл на проведення будівельних робіт відповідно до плану забудови садиби затвердженого архітектором Новоселицького району 09 вересня 1982 року. 08 вересня 1982 року, між ОСОБА_2 та відділом КГ ВК Новоселицької міської ради укладено договір на безстрокове користування земельною ділянкою призначеної для будівництва індивідуального житлового будинку в м. Новоселиця вул. О.Вишні, 32. Даний договір відповідно до норм діючого законодавства було зареєстровано в реєстрі за №1025.

Так, 29 листопада 1985 року, відповідно до рішення ВК Новоселицької міської ради за № 277 затверджено акт про завершення будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку розташованого в м. Новоселиця вул. О.Вишні, 32 та закріплено у тимчасове користування залишки земельної ділянки. На підставі вказаного рішення 12.12.1985 року було видано свідоцтво про право власності на відповідний житловий будинок. 27 квітня 1995 року, рішенням ВК Новоселицької міської ради № 95 затверджено за забудовником самовільно зведений гараж літ. «Г», та на підставі даного рішення 12.12.1985 року, було видано свідоцтво про право власності.

Таким чином, ОСОБА_2 набула право постійного (безстрокового) користування на зазначену земельну ділянку розташовану в м. Новоселиця вул. О.Вишні, 32 у 1982 році, та з вересня 1982 року по даний час безперешкодно користується даною земельною ділянкою відповідно до її цільового призначення.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 483 від 11 серпня 2015 року підтверджено, що розташування крайньої межі земельної ділянки знаходиться на відстані більш ніж 50 метрів від осі залізничної колії.

Таким чином спірна земельна ділянка позивачу була надана компетентним органом у постійне користування, а саме для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд з дотриманням усіх норми діючого на той час законодавства та яка безперервно та безперешкодно перебуває у її користуванні по даний час.

Відповідно до п.п. 3, 4 висновку судової земельно-технічної експертизи № 483 від 11 серпня 2015 року, вказано що межі земельної ділянки, яка є у користуванні ОСОБА_2 та земельна ділянка яка перебуває у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», перетинаються. Зокрема вбачається накладення однієї земельної ділянки на іншу у площі яка дорівнює 0.0860 га.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що земельна ділянка позивача знаходиться на відстані більш ніж 50 м. від осі головної колії і була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, які належать ОСОБА_2 на праві власності з 1985 року.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на наступне.

Так, предметом спору у даній справі є визнання частково недійсним Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою (в частині накладення земельної ділянки площею 0,0860 га на земельну ділянку ОСОБА_2, що розташована в м. Новоселиця по вул. О.Вишні, 32) виданого ДТГО «Львівська залізниця» серії ЯЯ №350122 від 03.10.2005 року на підставі Рішення Новоселицької міської ради від 29.02.2004 року, тобто спір між сторонами виник по суті з приводу володіння та користування земельної ділянки.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Однак, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відтак, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Відповідно до частини шостої статті 319 ЦК держава не втручається у здійснення власником права власності. Тобто пряме адміністрування з боку органів влади є неприпустимим.

Отже, розглядаючи вказаний спір суд першої інстанції не звернув увагу на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються права та підстав набуття права на спірну земельну ділянку. Відповідач владних управлінських функцій не здійснював і суб'єктом владних повноважень у цих відносинах не виступав.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 09 грудня 2014 року у справі №21-308а14, від 16 грудня 2014 року у справі №21-544а14 та від 04.11.2015 року у справі № 21-329а15, висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень ст.244 КАС України.

Таким чином, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи та проаналізувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні цього спору порушена підсудність позовних вимог, які мали бути вирішенні судом в порядку цивільного судочинства.

Пункт 1 частини 1 статті 157 КАС України, передбачає, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених ст. 157 цього Кодексу.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 167, 195, 197, 198, 199, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

Постанову Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Новоселицької міської ради Чернівецької області, Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку закрити.

Роз'яснити позивачеві - ОСОБА_2, що розгляд даного спору про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку віднесено до суду цивільної юрисдикції.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Мельник-Томенко Ж. М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сторчак В. Ю.