Справа № 825/206/16
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/206/16 Головуючий у 1-й інстанції: Житняк Л.О. Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

23 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Старової Н.Е.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Судану ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду у справі за адміністративним позовом громадянина Судану ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Судану ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування наказу відповідача від 15.01.2016 № 2 та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.02.2016 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Справа розглянута відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивач 22.08.2013 прибув до України, де 24.09.2013 звернувся до ГУ ДМС в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31.03.2014 ДМС України прийнято рішення №163-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців 4, 6 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні, та як особі, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З ухвали Вищого адміністративного суду України від 30.09.2014 видно, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.09.2014, у задоволенні позову громадянин Судану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення №163-14 від 31.03.2014, визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії було відмовлено, як і у відкритті касаційного провадження у даній справі.

12.11.2014 позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій просив переглянути його заяву через зміни в законодавстві. Крім того, у заяві зазначив, що його життю та безпеці загрожує небезпека у Судані через постійні приниження та переслідування з боку арабських племен до представників африканських кланів.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач повторно звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем проведена співбесіда з позивачем, в ході якої встановлено, що обставини, за якими позивач просить надати притулок в Україні не змінилися, що підтверджується копією протоколу від 12.11.2014.

Відтак, з огляду на те, що позивач нових або додаткових обставин щодо причин залишення країни походження не навів за результатами розгляду заяви позивача, відповідачем прийнято наказ від 12.11.2014 №167 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.12.2015 позивач знову звернувся до УДМС в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в заяві зазначивши, на його думку, нові умови, які не були ним вказані у раніше поданих заявах.

Причиною виїзду з Судану позивач вказав загрозу його життю як члену африканського племені "бені хасан" з боку арабських племен та уряду.

Наказом УДМСУ в Чернігівській області від 15.01.2016 №2 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу було направлено відповідне повідомлення №85.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано оновлену інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви та з'ясовано, що регіон Дарфур населений представниками різноманітних народностей, котрі можна об'єднати в дві групи. Однак відносини між двома етнічними групами відзначаються напруженістю, що призводить до регулярних внутрішніх збройних зіткнень. Проте локалізація цих конфліктів наявна лише в регіоні Дарфур, а не на території всього Судану.

Відтак, в разі повернення позивача в Дарфур, ймовірніше його життю та свободі може загрожувати небезпека, водночас він є громадянином Судану, а тому може проживати в будь-якому іншому регіоні країни.

Суд першої інстанції вірно вказав, що аналіз матеріалів особової справи з урахуванням інформації по країні походження та індивідуальних обставин свідчать, що не існує високої вірогідності того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Із відповідей наданих позивачем під час проведення співбесіди вбачається, що він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди.

Згідно положень п.1 ч.1 ст.1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»№3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.8 ст.9 Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої особою, що просить визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суб'єкт владних повноважень має право звертатися із запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, центральний орган виконавчої влади, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, виходячи з такого.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що наказ від 15.01.2016 №2 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято у відповідності до вимог Закону України №3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно, позовні вимоги є необґрунтованими та правомірно залишені без задоволення судом першої інстанції.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб'єкт владних повноважень, на виконання вимог ч.2 ст.71 КАС України надав до суду належні докази правомірності своїх дій, та обґрунтував свою правову позицію у встановленому порядку.

Судова колегія апеляційної інстанції не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 11.02.2016, та не можуть бути підставою для її скасування.

За таких обставин, у відповідності до ст.200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Судану ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.02.2016 - без змін.

Ухвала набирає законної сили згідно ст.254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя

Судді:

Головуючий суддя Старова Н.Е.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.