Справа № 804/16023/15
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Павловський С.В., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії, -
30 листопада 2015 р. ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд зобов'язати ГУМВС України у Дніпропетровській області працевлаштувати позивача відповідно до його спеціальності та кваліфікації.
В обґрунтування позову зазначено, що згідно із Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» ГУМВС України в Дніпропетровській області було безпідставно звільнено позивача з органів внутрішніх справ, оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 знаходилась на четвертому місяці вагітності. Про вагітність позивач неодноразово повідомляла прямих керівників і зокрема безпосереднього керівника, в тому числі, під час атестації. Позивач вважає, що відповідач мав усі можливості щодо її працевлаштування в територіальних підрозділах Національної поліції. Проте, незважаючи на імперативні приписи закону щодо працевлаштування позивача з моменту її звільнення і до цього часу, відповідач ухиляється від свого обов'язку, не вчиняє активних дій, направлених на реалізацію положень ч.3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, позивачу не запропоновано жодної посади у створеній установі. Посилаючись на вказані обставини у їх сукупності, позивач просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача проти позову заперечував, до суду надав письмові заперечення, в яких свою позицію обґрунтовував тим, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 МВС України видано наказ від 06.11.2015 року № 1388 «Про організаційно - штатні питання», відповідно до якого втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України, в т.ч., в ГУМВС України в Дніпропетровській області скорочувалися всі штати, всі посади. Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Тобто, позивач попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу закону. Відповідач вважає безпідставними посилання ОСОБА_1 на протиправне звільнення останньої в період тимчасової непрацездатності, оскільки, відповідно до пункту 11 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до вказаного Закону.
У судовому засіданні 03 лютого 2016 року у присутності представника відповідача судом ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження, з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.
Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09.08.2010 р. ОСОБА_1 була прийнята на службу до органів внутрішніх справ.
05.08.2014 року наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 279 о/с ОСОБА_1 була призначена інспектором з охорони громадського порядку Магдалинівського районного відділу ГУМВС України в Дніпропетровській області.
Наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 485 о/с від 06.11.2015 року лейтенант міліції ОСОБА_1 інспектор з охорони громадського порядку Маглалинівського районного відділу ГУМВС України в Дніпропетровській області звільнена із органів внутрішніх справ на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС відповідно до пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію».
З 14.12.2015 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканка АДРЕСА_1 перебуває на обліку в Магдалинівському районному центрі зайнятості, як безробітна.
Позивач не погоджується з діями відповідача та вважає своє звільнення необґрунтованим та незаконним, у зв'язку з чим, звернулася до суду.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу органів внутрішніх справ України є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами у суворій відповідності до Конституції та законодавства України.
До таких актів належать закони України: «Про Національну поліцію», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанови Кабінету Міністрів України: «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким органів внутрішніх справ» від 29 липня 1991 р. № 114, Галузева угода між Міністерством внутрішніх справ України та Професійною спілкою атестованих працівників органів внутрішніх справ України і Професійною спілкою працівників державних установ України на 2009-2010 роки, Кодекс законів про працю України (КЗпП), Закон України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності» та інші.
При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.
02 липня 2015 року прийнято Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII. Вказаний Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).
Пунктом 10 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Відповідно до частини першої 47 Закону України "Про Національну поліцію", призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16 вересня 2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" було ліквідовано як юридичну особу - Управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області та її структурні підрозділи.
Згідно із додатками 1, 2 до зазначеної постанови утворено Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області та ліквідовано управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області.
Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується.
Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях.
Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників, відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто пряма заборона на звільнення перелічених працівників, оговорена в Законі.
Закон України "Про Національну поліцію" був опублікований 06.08.2015 року та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17, 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Згідно з пунктом 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (закон був прийнятий 02.07.2015 року та опублікований 06.08.2015 року), з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Проте, повного механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України, ст. ст. 8, 9 КАС України, при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону). Це відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, Адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (КЗпП), у якому визначено основні трудові права працівників.
З матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення ОСОБА_1 була вагітна, що, в свою чергу, підтверджується довідкою з Магдалинівської центральної районної лікарні від 12.11.2015р. вих. № 759 та довідкою про тимчасову непрацездатність (з 03.11.2015 року по 12.11.2015 року), долученими до матеріалів справи.
Відповідно до пункту 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.
Враховуючи, що спеціальним Законом не визначено порядок звільнення у зв'язку з скороченням штатів вагітних жінок, жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, суд вважає, що, в даному випадку, підлягає застосуванню стаття 184 Кодексу законів про працю України.
Згідно із частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Пряма заборона на звільнення перелічених працівників протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства) і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16.10.2012 р. у справі № 21-267а12 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР - 27362825).
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач при звільненні позивача обмежився лише посиланням на Закон України «Про національну поліцію» та Положення № 114, не врахувавши положення статті 184 Кодексу законів про працю України.
Окрім цього, відповідачем до суду не подано доказів неможливості надати позивачу іншу роботу в згаданому органі, з урахуванням навичок, вмінь та інших професійних параметрів.
Оскільки зобов'язання по працевлаштуванню працівника ліквідованої установи відповідачем не виконано, суд вважає, що трудові гарантії позивача як працівника порушені.
З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ всупереч вимогам п. 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно із ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно із ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності звільнення позивача з органів внутрішніх справ, а тому, з метою повного захисту прав, та інтересів позивача, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та вийти за межі позовних вимог щодо скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 р. № 485 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 (НОМЕР_1) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), та, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення щодо зобов'язання ГУМВС України у Дніпропетровській області працевлаштувати позивача відповідно до його спеціальності та кваліфікації, тому, адміністративний позов підлягає задоволенню.
Згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 69 - 71, 86, 94, 122, 128, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.
Скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 року № 485 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 (НОМЕР_1) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).
Зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду в органах внутрішніх справ.
Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 487,20 грн., сплачені згідно банківської квитанції № 7202109 від 30.11.2015 року.
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.П. Павловський