Справа № 2а-2615/10/6
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" лютого 2016 р. м. Київ К/9991/62848/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Ємельянової В.І.,

Заїки М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 19 травня 2010 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Ленінської районної державної адміністрації Автономної Республіки Крим, відділу реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про скасування розпорядження та внесення змін до актового запису про народження,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року ОСОБА_5 звернулася в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначала, що розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації Республіки Крим від 29 грудня 1994 року №149 її батьку ОСОБА_8 надано дозвіл на удочеріння ОСОБА_9, присвоєно усиновленій прізвище ІНФОРМАЦІЯ_1, по-батькові ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження змінено на м. Щолкіно, батьком записано ОСОБА_8

Зазначала, що дане розпорядження є незаконним, оскільки у Ленінської районної адміністрації Республіки Крим були відсутні повноваження на видання такого акту, підписано неповноважною особою, а також законодавством передбачалося видання рішення про усиновлення, а головою адміністрації було видано розпорядження, що також суперечить положенням чинного на той час законодавства.

Просила суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Республіки Крим від 29 грудня 1994 року №149 про удочеріння ОСОБА_9, зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим анулювати актовий запис №4 від 22 березня 1995 року зроблений на підставі оскаржуваного розпорядження.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 19 травня 2010 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2010 року рішення суду першої інстанції скасовано та провадження у справі закрито у зв'язку з тим, що зазначену справу належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2012 року скасовано ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2010 року, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для подальшого апеляційного розгляду.

Ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2012 року залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 19 травня 2010 року.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, представник позивача просила суд скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_8 головою Ленінської районної адміністрації Республіки Крим 29 грудня 1994 року видано розпорядження №149 про надання дозволу на удочеріння ОСОБА_9, присвоєння усиновленій прізвища ІНФОРМАЦІЯ_1, по-батькові ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження змінено на м. Щолкіно, батьком записано ОСОБА_8

На підставі розпорядження від 29 грудня 1994 року №149 відділом реєстрації актів цивільного стану до актового запису за №04 від 22 березня 1995 року про народження ОСОБА_9 внесені відповідні зміни та видано нове свідоцтво про народження.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірне розпорядження видано відповідачем у межах повноважень та на підставі закону. Вказане розпорядження є актом індивідуальної дії і його дія не розповсюджується на позивача, ним не можуть бути порушені її права, свободи чи інтереси, відповідно не породжує для неї і права на захист, також позивачем пропущено строк звернення до суду і відповідач наполягав на застосуванні наслідків його пропуску.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин справи колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Частиною першою статті 104 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

За правилами частини 2 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії, а також і тоді, коли оскаржуються дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, пов'язаних з підготовкою та прийняттям правового акта індивідуальної дії.

Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого, у тому числі й позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із цим актом не породжує для них й права на захист, тобто права на звернення із позовом.

ОСОБА_5 оскаржила розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Республіки Крим від 29 грудня 1994 року №149 «Про удочеріння ОСОБА_9 ОСОБА_8.», яке є актом індивідуальної дії. Такий акт породжує права та обов'язки тільки того суб'єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), якому його адресовано.

Посилання позивача на те, що даним розпорядженням було порушено її право як спадкоємця ОСОБА_8, оскільки цим актом надано ОСОБА_9 рівні з позивачем права при спадкуванні майна батька, тому у неї є безпосереднє право на звернення до суду щодо скасування оскаржуваного розпорядження, є безпідставним.

Отже, оскільки позивач не має права на оскарження даного правового акта індивідуальної дії, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність перевірки правомірності дій відповідача та вирішення справи по суті позовних вимог, а апеляційний суд не виправив дану правову помилку.

У зв'язку із наведеним провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, що узгоджується з правовою позицією висловленою у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 15 липня 2014 року та 03 лютого 2015 року (справи № 21-273а14 і № 21-617а14).

Керуючись статтями 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 19 травня 2010 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2012 року скасувати, а провадження у адміністративній справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді: