Справа № 826/24092/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 березня 2016 року № 826/24092/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Данилишина В.М., Келеберди В.І., при секретарі Артеменко Я.С. за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

від позивача: ОСОБА_2 (дов. від 21.10.2015)

від відповідача1: Жамбровський М.С. (дов. від 02.06.2015 №9.1-22/666)

від відповідача2: Короткова Т.І. (дов. від 11.08.2015 №4-17-759)

від відповідача3: Важинська Ю.І. (дов. від 28.10.2015)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної екологічної інспекції України, Міністерства екології та природних ресурсів України про визнання протиправними та скасування розпоряджень та наказу, поновлення на посаді та зобов'язання вчини дії.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 09.03.2016 року в 15 год. 30в. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено сторін після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч.2 ст. 167 КАС України.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі також - позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (надалі також - відповідач1), Державної екологічної інспекції України (надалі також - відповідач2), Міністерства екології та природних ресурсів України (надалі також - відповідач3), в якому просив:

- визнати протиправним (неправомірним) та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України за №960-р від 16 вересня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної екологічної інспекції України»;

- визнати протиправним (неправомірним) та скасувати наказ Державної екологічної інспекції України від 23 вересня 2015 року за №277-0 «Про звільнення», яким фіксувалось звільнення з посади ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1, на посаді першого заступника Голови Державної екологічної інспекції України;

- зобов'язати Державну екологічну інспекцію України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що при звільненні позивача відповідачами порушено як спеціальний порядок, що передбачений Законом України «Про центральні органи виконавчої влади», так і загальний порядок припинення трудових правовідносин, що визначений Кодексом законів про працю. Так, позивач зазначав, що відповідачами ОСОБА_1 не було попереджено про майбутнє звільнення та не було запропоновано іншої роботи, як то передбачено ст. 49-2 КЗпП; не враховано переважного права на залишення на роботі працівників у зв'язку зі змінами в організації праці. Крім того, позивач зазначав, що оскільки ОСОБА_6 згідно судового рішення по справі №876/9999/15 поновлено на посаді Голови Державної екологічної інспекції України, відпала будь - яка правова підстава, яка була використана для звільнення ОСОБА_1, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідач1 проти задоволення позову заперечував з огляду на необґрунтованість позовних вимог, оскільки розпорядження Кабінету Міністрів України за №960-р від 16 вересня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної екологічної інспекції України» прийнято на підставі, у межах компетенції та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач2 зазначив, що оспорюваний наказ Державної екологічної інспекції України від 23 вересня 2015 року за №277-0 «Про звільнення», видано на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України за №960-р від 16 вересня 2015 року, а отже він є правомірним та не підлягає скасуванню у судовому порядку.

Відповідач3 проти задоволення позову заперечував з огляду на необґрунтованість позовних вимог, позаяк на переконання останнього відповідачами1,2 було дотримано порядок звільнення позивача з посади, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що за пропозицією Голови Держекоінспекції України ОСОБА_6 в установленому порядку розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №491-р призначено ОСОБА_1 першим заступником Голови Держекоінспекції України.

Згідно з наказом Держекоінспекції України від 26.05.2014 №133-о ОСОБА_1 вважається таким, що приступив до виконання обов'язків на посаді першого заступника Голови Держекоінспекції України - першого заступника Головного державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища з 26.05.2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 20-р ОСОБА_6 звільнено з посади Голови Держекоінспекції України - Головного державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища.

Наказом Держекоінспекції України від 23.01.2015 № 17-о «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 20-р» ОСОБА_6 вважається звільненим з посади Голови Держекоінспекції України - Головного державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища 23.01.2015.

В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 960-р звільнено ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Держекоінспекції України відповідно до абзацу третього частини першої статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Наказом Держекоінспекції України від 23.09.2015 № 277-0 оголошено розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 960-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Держекоінспекції України», а так ОСОБА_1 вважається звільненим з посади першого заступника Голови Держекоінспекції України - першого заступника Головного державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища 23.09.2014, відповідно до абзацу третього частини першої статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю звільнення з посади, вказуючи на грубі порушення відповідачами як норм спеціального закону України «Про центральні органи виконавчої влади», так і приписів КЗпП, що безумовно порушує право на працю.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина та їх гарантії, основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України, згідно з ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівників.

Проте, суд звертає увагу на те, що регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців регулюється Кодексом законів про працю України (надалі КЗпП) як загальним законом та Законами України «Про державну службу», «Про центральні органи виконавчої влади», як спеціальними.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1). Додержання Конституції України та інших актів законодавства України є основним обов'язком державного службовця (абзац другий частини першої статті 10).

Поряд з цим, організація, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України регламентовані приписами Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Щодо тверджень позивача про відсутність у відповідача 1 повноважень щодо прийняття розпорядження про звільнення позивача з посади, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

За приписами ст. 113 Конституції України, статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначає, що Кабінет Міністрів України» є вищим органом вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України та статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції та на виконання Конституції та законів України видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з частиною 2, 3 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України, акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Відповідно до абзацу 7 частини 2 параграфу 30 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.07 № 950, акти Кабінету Міністрів з кадрових питань видаються у формі розпоряджень.

Згідно до положень статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина. Діяльність центральних органів виконавчої влади, керівники яких не входять до складу Кабінету Міністрів України, спрямовується і координується міністрами. Питання діяльності таких центральних органів виконавчої влади представляють відповідні міністри, до сфери спрямування і координації яких належать ці органи.

Кабінет Міністрів України призначає на посаду та звільняє з посади за поданням Прем'єр-міністра України: перших заступників і заступників керівників інших центральних органів виконавчої влади.

Разом з тим, процедура призначення та звільнення з посади першого заступника керівника центрального органу виконавчої влади регламентована приписами Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Згідно з частинами першою, другою статтею 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України. Керівник центрального органу виконавчої влади може мати не більше двох заступників, які призначаються на посади та звільняються з посад Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України. У разі звільнення керівника центрального органу виконавчої влади, в тому числі центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом, перші заступники та заступники відповідного керівника центрального органу виконавчої влади звільняються з посад Кабінетом Міністрів України. Пропозиції Прем'єр-міністрові України стосовно кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади керівника центрального органу виконавчої влади та його заступників вносить міністр, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади.

Поряд з цим, у разі звільнення керівника центрального органу виконавчої влади, в тому числі центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом, перші заступники та заступники відповідного керівника центрального органу виконавчої влади звільняються з посад Кабінетом Міністрів України.

Фактичні обставини справи свідчать, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №20-р ОСОБА_6 звільнено з посади Голови Держекоінспекції України - Головного державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища.

Наказом Держекоінспекції України від 23.01.2015 № 17-о «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 20-р» ОСОБА_6 вважається звільненим з посади Голови Держекоінспекції України - Головного державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища.

В розрізі наведеного, суд звертає увагу на те, що пропозиції Прем'єр-міністрові України стосовно кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади керівника центрального органу виконавчої влади та його заступників вносить міністр, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади. Керівник центрального органу виконавчої влади вносить на розгляд міністра пропозиції щодо призначення на посади та звільнення з посад своїх заступників.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 454/201 1, Державна екологічна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів України (далі - Міністр).

Так, на виконання вимог абзацу другого частини 1 ст. 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», голова в.о. Міністра екології та природних ресурсів України Курикіним С.І., 14.09.2015 подано пропозицію Прем'єр-міністру України щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Служби відповідно до абзацу третього частини першої статті 19 Закону «Про центральні органи виконавчої влади».

В подальшому, на засіданні Кабінету Міністрів України 16.09.2015 за поданням Прем'єр - міністра України - Арсенія Яценюка (письмове подання від 16.09.2015 №39024/0/1-15) прийнято рішення про видання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 960-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної екологічної інспекції України».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 20-р ОСОБА_6 звільнено з посади Голови Держекоінспекції України - Головного державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що розпорядження Кабінету Міністрів України за №960-р від 16 вересня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної екологічної інспекції України» та наказ Державної екологічної інспекції України від 23 вересня 2015 року за №277-0 «Про звільнення» є правомірними, а отже не підлягають скасуванню у судовому порядку.

Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень КЗпП, з огляду проте, що правовідносини у сфері порядку призначення та звільнення з посади керівників центральних органів виконавчої влади та його заступників регулюються Законом України «Про центральні органи виконавчої влади», який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі загального законодавства та визначає особливий порядок звільнення перших заступників та заступників відповідного керівника центральних органів виконавчої влади, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

З огляду на викладене, застосуванню у межах спірних правовідносин підлягають саме положення Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Оскільки, приписами Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено лише одну умову, за наявності якої можливе звільнення заступників керівника відповідного органу згідно з абзацом третім частини першої статті 19 вказаного Закону, а саме, - звільнення керівника центрального органу виконавчої влади, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача ґрунтується на законі, що у свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, щодо доводів позивача про неправомірність звільнення з огляду на недотримання відповідачами ст. 49-2 КЗпП, а саме не попереджено про наступне вивільнення не пізніше ніж за 2 місяці, не запропоновано іншої роботи, як то передбачено не враховано переважного права на залишення на роботі працівників у зв'язку зі змінами в організації праці, суд звертає увагу на наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що позивача було звільнено з огляду на звільнення керівника центрального органу виконавчої влади, а не у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці в Державній екологічної інспекції України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зміною істотних умов праці, до яких частиною третьою статті 32 Кодексу законів про працю України віднесено: систему та розміри оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших.

Водночас, пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 установлено, що зміною в організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т. ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що призначення або звільнення керівника центрального органу виконавчої влади не зумовлює зміни в організації праці в такому органі, відтак твердження позивача щодо необхідності застосування при звільненні відповідно до абзацу третього частини першої статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» правових гарантій, які стосуються переважних прав на залишення на роботі працівників у зв'язку зі змінами в організації праці, є такими, що не носять правового підґрунтя.

З огляду на вищевикладене, обумовлюється висновок проте, що звільнення позивача відбулось з дотриманням Конституції України, Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», та Порядку розгляду питань, пов'язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №298.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість відповідачами як суб'єктами владних повноважень доведено правомірність оспорюваних рішень.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.М. Данилишин

В.І. Келеберда