Справа № 826/5130/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

826/5130/15

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 березня 2016 року № 826/5130/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько – словенська компанія» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення – рішення.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Українсько – словенська компанія» (далі по тексту також – позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі також – відповідач), в якому просило:

- стягнути з ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві судовий збір у розмірі 4 872, 00 гривень та 38, 98 гривень за здійснення переказу судового збору.

Відповідач явки повноважного представника у судове засідання не забезпечив, про час, дату і місце проведення судового розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неприбуття суд не повідомляв, однак будь – яких пояснень чи заперечень щодо заявленого позову до суду не надав.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-Словенська компанія» (код ЄРДПОУ 14325289) з питань правильності нарахування та сплати до бюджету податку (орендної плати) за період з 01.04.13 по 31.10.14.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 28.11.2014 року №554/26-57-22-04/14325289.

В ході перевірки відповідачем встановлено порушення: - пп. 14.1.136, 14.1.147 п. 14.1 ст. 14, пп.288.5.1 п.288.5 ст.288 розділу XIII Податкового кодексу України від 02.12.10 № 2755-УІ (із змінами та доповненнями), внаслідок чого позивачем занижено орендну плату за період з 01.04.2013 по 31.10.2014 в сумі 72 419,09 грн.

Разом з тим, обґрунтування позивача щодо неправомірності спірного податкового повідомлення – рішення базуються на не легітимності рішення Київської міської ради «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень ст. 288 Податкового кодексу від 28.02.13 р. № 89/9146». Будь – яких інших доводів, що вказували на протиправність оспорюваного рішення, позивачем не вказано у позовній заяві, та не наведено у ході судового розгляду справи.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов’язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов’язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: - ведення обліку платників податків; - інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; - перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо отримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Згідно п.п.21.1.1., 21.1.2., 21.1.4. п.21.1. ст.21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов’язані, крім іншого: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумління виконання покладених на контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваний законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до п.п.20.1.4. п.20.1. ст.20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно положень ст. 75 Податкового кодексу контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Як встановлено матеріалами справи, та не заперечується сторонами, Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань правильності нарахування та сплати до бюджету податку (орендної плати) за період з 01.04.13 по 31.10.14.

Так, за умовами договору оренди земельної ділянки від 13.09.2004 року № 953, об’єктом оренди відповідно до цього договору є земельна ділянка за наступними характеристиками: - місце розташування – вул. Верховинна, 68, розмір – 363 кв.м., цільове призначення – для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону (п.п.2.1).

Пунктом 4.2 договору № 953 було визначено, що річна орендна плата за Земельну ділянку встановлюється у розмірі 2 (двох) відсотків від її нормативної грошової оцінки.

Однак, п. 4.3 договору № 953 встановлено, що розмір орендної плані може змінюватись за згодою сторін шляхом прийняття відповідного рішення Київською міською радою та внесення змін до цього Договору.

Зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки та її індексація проводиться без внесення змін та доповнень до цього Договору у порядку та у випадках, передбачених законодавством України (п. 4.4. Договору № 953).

За умовами договору оренди № 952 від 13.09.2004, об’єктом оренди відповідно до цього Договору є Земельна ділянка з наступними характеристиками: - місце розташування - вул. Святошипська, 16/1, - розмір - 778 кв.м., - цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону (п. 2.1.).

Пунктом 4.2 договору № 952 було визначено, що річна орендна плата за Земельну ділянку встановлюється у розмірі 2 (двох) відсотків від її нормативної грошової оцінки.

Однак, п. 4.3 договору № 952 встановлено, що розмір орендної плані може змінюватись за згодою сторін шляхом прийняття відповідного рішення Київською міською радою та внесення змін до цього Договору.

Зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки та її індексація проводиться без внесення змін та доповнень до цього Договору у порядку та у випадках, передбачених законодавством України (п. 4.4. Договору № 952).

Як встановлено п.2.1. договору оренди 13.09.2004 року 954, об'єктом оренди відповідно до цього Договору є Земельна ділянка з наступними характеристиками: - місце розташування - бульвар Кольцова, 9, - розмір - 454 кв.м., цільове призначення – для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону.

Пунктом 4.2 договору № 954 було визначено, що річна орендна плата за Земельну ділянку встановлюється у розмірі 2 (двох) відсотків від її нормативної грошової оцінки.

Однак, п. 4.3 договору № 954 встановлено, що розмір орендної плані може змінюватись за згодою сторін шляхом прийняття відповідного рішення Київською міською радою та внесення змін до цього Договору.

Зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки та її індексація проводиться без внесення змін та доповнень до цього Договору у порядку та у випадках, передбачених законодавством України (п. 4.4. Договору № 954).

Разом з тим, фактичні обставини справи свідчать, що згідно рішення Київської міської ради «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України» від 28.02.2013 №89/9146, Київська міська рада, вирішила зокрема:

« - внести зміни до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком до цього рішення, встановивши річну оренду плату розмірі трьох відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок; - органам державної податкової служби контролювати дотримання орендарями земельних ділянок, зазначених у додатку до цього рішення, вимог цього рішення при подачі суб'єктами господарювання податкових декларацій і обчисленні ними суми орендної плати та при нарахуванні фізичним особам суми орендної плати, а при адмініструванні орендної плати за ці земельні ділянки застосовувати розмір орендної плати, встановлений пунктом 1 цього рішення, з моменту офіційного оприлюднення цього рішення».

Перелік договорів оренди земельних ділянок, розмір річної плати яких менший від мінімального, встановленого ст. 288 Податкового кодексу України.

Відповідачем у ході перевірки встановлено, що нарахування позивачем орендної плати за користування земельними ділянками, наданими у користування здійснював на підставі договорів: від 13.09.2004 року № 953, від 13.09.2004 року №954, від 13.09.2004 року № 952, без урахуванням змін до вказаних договорів Київською міською радою згідно рішення від 28.02.2013 №89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України».

Так, за даними перевірки з урахуванням п. 288 ст. 285 ПКУ за період з 01.04.2013 року по 31.10.2014 року сума орендної плати мала становити 217 257, 23 грн., за даними позивача -144 838,14 грн.

Перевіркою повноти нарахування орендної плати позивача за землю в період з 01.04.2013 року по 31.10.2014 року встановлено його заниження на суму 72 419, 00 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об’єкти комунальної власності.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу (пункт «в» статті 12 ЗК).

Згідно зі статтею другою Закону України «Про плату за землю» (надалі – Закон №2535-ХІІ) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Граничний розмір орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, встановлено Законом № 161-ХІV та є обов’язковим при укладанні відповідних договорів.

Відповідно до частини першої статті 21 цього ж Закону орендна плата – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Підставою нарахування земельного податку відповідно до статті 13 Закону № 2535-ХІІ є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України від 02.12.10 (із змінами та доповненнями) плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Як встановлено підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПКУ орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Згідно п. 288.1 ст.288 розділу XIІІ Податкового кодексу України від 02.12.10 №2755-VI (із змінами та доповненнями) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до пункту 288.5 статті 288 ПКУ розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою:

- для земель сільськогосподарського призначення розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII Кодексу;

- для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що всі встановлюються розділом ХІІІ Кодексу.

Разом з тим, статтею 271 ПКУ визначено, що базою оподаткування плати за землю є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XIII ПКУ, а у разі, якщо нормативну грошову оцінку не проведено - площа земельних ділянок.

Згідно з підпунктом 14.1.125 пункту 14.1 статті 14 ПКУ нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу XIII ПКУ - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до абзацу 5 статті 5 Закону № 1378-ІУ нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Суб'єктами оціночної діяльності у сфері оцінки земель є органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які здійснюють управління у сфері оцінки земель, а також юридичні та фізичні особи, заінтересовані у проведенні оцінки земельних ділянок (стаття 7 Закону № 1378-ІУ).

Підставою для проведення оцінки земель є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (стаття 15 Закону № 1378-ІУ).

Згідно зі статтею 18 Закону №1378-ІУ нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше між один раз па 5-7 років.

Відповідно до статті 23 Закону № 1378-ІУ технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Рішення ради нормативно-правового характеру згідно з пунктом 5 статті 59 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (із змінами та доповненнями) набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо радою не встановлено більш пізній строк введення цих рішень у дію.

Разом з тим, статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Так, договір оренди землі є цивільно-правовим, а отже, йому притаманна така ознака, як обов’язковість його виконання сторонами.

В межах судового розгляду справи підтверджено, що з огляду на зміну розміру земельного податку, Київською міською радою було прийнято рішення «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України» від 28.02.2013 №89/9146, за яким внесено зміни і до договорів оренди земельної ділянки з позивачем від 13.09.2004 року № 953, від 13.09.2004 року №954, від 13.09.2004 року № 952 в частині розміру орендної плати, нарахування орендної плати на підставі попередніх положень таких договорів, є такими, що не узгоджується з наведеними приписами чинного законодавства.

При цьому, станом на момент вирішення справи, Рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 чинне, а відтак є обов’язковим до виконання.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що його доводи про не легітимність Рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146, з огляду на порушення процедури його прийняття, не приймаються судом до уваги, позаяк вирішення питання щодо правомірності рішення суб’єкта владних повноважень про внесення змін до договорів не належить до предмету доказування у межах даного спору та виходить за межі юрисдикції адміністративного суду.

З наведеного, суд приходить до висновку про правомірність податкового повідомлення – рішення, та відсутність правових підстав для його скасування.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем доведено правомірність податкового повідомлення – рішення.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур