Справа № 308/12109/14-а
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2016 року Справа № 876/5971/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Хобор Р.Б., Попко Я.С.,
з участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.
В С Т А Н О В И В :
19.09.2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Ужгородської міської ради треті особи 18 окремий мостовий загін 1 об`єднання загону Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ), Об`єднання співвласників багатоквартирного Будинку «Господар-Уж» про визнання бездіяльності неправомірною.
Позовні вимоги мотивує тим, що вона являється власником квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що вона зверталась до відповідача із заявами про надання дозволу на приведення до норм та вимог ДБН України проїзду поблизу її будинку, однак, відповідач протягом законодавчо встановленого строку не розглянув звернення позивача на пленарному засіданні сесії міськвиконкому та не прийняв за результатом їх розгляду належного і обгрунтованого рішення, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даними позовом.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.04.2015 року у задоволенні позову відмовлено.
Постанову суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на неї апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки дане рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та таке, що неповно відображає обставини, які мають істотне значення для даної справи.
Просить скасувати постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.04.2015 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 являється власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 .
10.12.2010 року, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 заявнику повідомлено, що 40-кваргирний будинок за адресою: АДРЕСА_3 , був прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії і затверджений рішенням міськвиконкому № 300 від 25.10.2006 року. Вказано, що зазначений будинок побудований згідно діючих норм і правил, проїзд у двір будинку і благоустрій навколо нього виконано в повному обсязі відповідно до проектної документації на будівництво, розробленої Львівським проектним інститутом, погодженої 26.04.1994 року Ужгородським міським управлінням архітектури та будівництва. Разом з тим, зазначено, що проектна документація на облаштування проїзду, чи його перенесення не погоджувалась і рішення по цьому питанню виконком не приймав.
04.07.2013 року, на запит від 20.06.2013 року, в.о. міського голови, першим заступником міського голови заявнику повідомлено, що технічні умови на благоустрій прибудинкової території будинку за адресою: АДРЕСА_3 , відділом санітарії та благоустрою департаменту міського господарства Ужгородської міськради не надавались, та згідно із законодавством не надаються.
21.03.2014 року, за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 11.03.2014 року, першим заступником міського голови скаржнику повідомлено, що проїзд у двір будинку за адресою: АДРЕСА_3 , влаштований у відповідності до затвердженого проекту. Роз`яснено, що діючими будівельними нормами відстань від проїздів до стін житлового будинку не нормується, а положення ДБН України із даного приводу відносяться до внутрішньоквартальних проїздів і не поширюються на заїзд у двір житлового будинку.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян» та в межах наданих йому Законом України «Про місцеве самоврядування» повноважень.
Колегія апеляційного суду не погоджується із рішенням суду першої інстанції із наступних міркувань.
У відповідності до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами міст як безпосередньо, так і через міські ради та їх виконавчі органи.
Статтею З Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачено, що громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад. Будь-які обмеження права громадян України на участь у місцевому самоврядуванні залежно від їх раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території, за мовними чи іншими ознаками забороняються.
Також, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Отже, згідно із положенням ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Таким чином, п. п. 34, 37, 42 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, питання прийняття рішень про організацію територій, а також затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.
Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Крім того, як передбачено ч.1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Отже, з наведених вище актів законодавства України випливає, що виключно до компетенції пленарних засідань міських рад віднесено вирішення питання щодо регулювання земельних відносин, організацію територій, затвердження місцевих містобудівних програм та генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, яка реалізує її шляхом прийняття нормативних та інших актів у формі рішень.
За таких умов, міському голові чи виконавчому органу міської ради не надано повноважень вирішувати вказані вище питання щодо регулювання земельних відносин чи організації територій, оскільки такі питання належать до компетенції виключно Ужгородської міської ради шляхом прийняття відповідних рішень на її пленарному засіданні сесії.
Однак, вимоги, що були зазначені у заяві щодо перенесення проїзду до будинків не були передані для вирішення цього питання на розгляд пленарного засідання сесії Ужгородської міської ради, та як наслідок не були розглянуті Ужгородською міською радою в місячний строк, що імперативно визначений Законом України «Про звернення громадян» та не було прийнято відповідного рішення за результатами розгляду заяви позивача, зокрема.
Як передбачено ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінально - процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством і законодавством про захист економічної конкуренції.
Отже, обставини, що були викладені в заяві позивача та вимоги, які були заявлені позивачем у своєму зверненні не відносяться до кола правовідносин, встановлених кримінально-процесуальним, цивільно-процесуальним чи трудовим законодавством, а тому дія Закону України «Про звернення громадян» поширюється на відносини щодо вирішення питання перенесення проїзду.
У відповідності до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи, до повноважень яких належить розгляд заяв, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв. Відповідь за результатами розгляду заяв в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах питань. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Крім того, як передбачено ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження.
Таким чином, суб`єкт владних повноважень - Ужгородської міська рада, до виключної компетенції якої віднесено вирішення питання щодо перенесення проїзду, не розглянула в місячний термін заяву позивача та не прийняла за результатами розгляду звернення належного та обгрунтованого рішення у формі акту, в зв`язку з чим порушила право позивача на розгляд його питання компетентним органом місцевого самоврядування, а також зволікає з можливістю поновлення прав та інтересів позивача.
У відповідності до ст.202 цього Кодексу підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.
З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.
Керуючись: ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Р.П. Сеник

Судді : Р.Б. Хобор

Я.С. Попко

Повний текст постанови виготовлено 24.03.2016 року.