Справа № 815/7174/15
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2016-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7174/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: Головуючого - судді Єфіменка К.С., суддів Бойко О.Я., Свиди Л.І., при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №774-15 від 26.10.2015 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача та визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №774-15 від 26.10.2015 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача та визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні 16.03.2016 року позивач не прибув надав клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.147). Представник відповідача був сповіщений належним чином про день, час та місце слухання справи (підпис представника у довідковому листі а.с.145), але не прибув в судове засідання без поважних причин, а тому суд, на підставі положень ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України, ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження 25.03.2016 року за наявними в справі письмовими доказами та запереченнями..

Дослідивши наявні в справі письмові докази суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Відповідач на підставі ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є центральним органом державної виконавчої влади та згідно ст.ст.11,12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач є громадянином Афганістану. З країни свого громадянського походження ОСОБА_1 виїхав в квітні 2010 року до Пакистану (м.Раоль). На території Пакистану позивач знаходився на протязі місяця, однак за наданням міжнародного захисту не звернувся, оформлював документи для виїзду до Російської Федерації.

Після оформлення всіх необхідних документів позивач розуміючи всю можливу небезпеку, без будь-яких проблем добровільно повернувся до країни громадської належності. Даний факт підтверджує відсутність будь-яких переслідувань позивача в Афганістані.

З країни громадянського походження ОСОБА_1 виїхав 06.05.2010 року легально на підставі національного паспорту та оформленої візи до Російської Федерації.

На територію України ОСОБА_1 потрапив 09.05.2010 року нелегально.

Після потрапляння на територію України позивач прибув до м. Одеси та влаштувався працювати на промисловий ринок « 7 км» та зробив спробу оформити посвідку на проживання.

За наданням міжнародного захисту позивач звернувся 22.11.2013 року, тобто через 3 роки та 6 місяців після потрапляння на територію України, що підтверджується даними його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту від 22.11.2013 року (а.с.76-78).

Рішенням Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року №774-15 (а.с.52) позивачеві було відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки відсутні умови, визначені пунктами 1,13 частини 1 ст.1 цього ж Закону.

Суд погоджується з підставами відмови позивачу в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем рішенні від 26.10.2015 року №774-15 з наступних підстав:

Відповідно до ст.ст.1,25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст.26 Конституції України біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Під час звернення з заявою до УДМС України в Одеській області позивач в якості причини виїзду з країни громадянського походження зазначила про те, що у квітні 2010 року він став свідком вбивства, яке сталось біля магазину де він працював. ОСОБА_1 зазначає, що коли сталась сутичка, він вибіг на вулицю задля заспокоєння чоловіків. Однак коли він підійшов один з чоловіків дістав пістолет і вистрелив в іншого. Після цього вбивця зник з місця події. Позивач намагався надати першу медичну допомогу, однак коли прибули представники поліції його було затримано як співучасника злочину. ОСОБА_1 розповів про ситуацію представникам поліції, однак так і не зізнався хто саме є вбивцею, оскільки батько цієї особи погрожував батькові позивача фізичною розправою. Позивача було звільнено з під варти з умовою, що він кожен день буде приходити до відділку поліції доки не знайдуть вбивцю. Після цього ОСОБА_1 прийняв рішення про виїзд з Афганістану.

Позивач не зміг назвати хто ці особи, які переслідують його і його родину та вчиняють протиправні дії, за що здійснюються переслідування та чи пов'язані вони з політичної діяльністю позивача або віднесення до певної соціальної, релігійної чи етнічної групи позивача та членів його родини

Під час проведення протоколу анкетування від 10.01.2014 року (а.с.83-87) підтвердив, що жодного переслідування в країні походження за політичну діяльність чи за фактом віднесення до певної соціальної, релігійної чи етнічної групи він не зазнавав. Ця ж інформація була підтверджена позивачем під час проведення співбесіди з ним 28.01.2014 року (а.с.97-102).

Після проведених інтерв'ю та анкетування у позивача не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до Афганістану є власне небажання.

З Афганістану позивач безпосередньо легально виїхав до Російської Федерації.

На території Російської Федерації позивач знаходилась декілька днів, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вона знаходилась в третій безпечній країні та не звернулась за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Не можливо вважати проїзд через територію РФ транзитним, так як згідно зі ст.29 Закону РФ «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію» транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Досліджено, що Російська Федерація підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання); дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховної Ради Російської Федерації від 13.11.1992 № 3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації); має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19.02.1993 №4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Наявність необхідних ознак для визначення Російської Федерації третьою безпечною країною відповідно до ч.22 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтверджується судовою практикою.

З матеріалів особової справи стає очевидним, що позивач навіть не спробував звернутися за захистом в Російській Федерації.

Надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно його проживання наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Проживання родини позивача це підтверджує.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м.Кабул (останнє місце проживання позивача) є задовільною.

Ситуація безпеки у м.Кабул оформлена посиланням: Назва статті: Ситуація безпеки у м.Кабул, доповідь Європейської мережі інформації по країнах походження, ЕСОІ: http://www.есоі.nеt/news/188769::afganistan/101.general-security-situation-in-afganistan-and-events-in-kabul.htm, Сайт: http://www.ecoi.net/ Дата: Останнє оновлення 04.05.2015; Автор: Узагальнена інформація з багатьох джерел, повний список за посиланням в назві статті.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, під час розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів їхньої сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками та визнала заяви позивачів такими, що не є ґрунтовними, тобто в іноземця відсутні умови зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, що підтверджується висновком органу ДМС України (а.с.64-73), з яким з огляду на вищенаведене погоджується суд та враховує встановлені дані при ухвалені свого рішення.

Суд встановивши під час офіційного з`ясування обставин справи відповідність оскаржуваного акту закону, на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України, зобов`язаний винести постанову про відмову у задоволенні позовних вимог про його скасування та зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові витрати розподілити у відповідності до ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №774-15 від 26.10.2015 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача та визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Головуючий суддя Єфіменко К.С.

Судді Бойко О.Я.

Свида Л.І.