Справа № 6-586ц16
Суддя: Романюк Я.М.
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

21 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мішелін Україна» про визнання наказів недійсними, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року, у позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції та апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд касаційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, виходив із того, що суди правильно встановивши обставини справи про те, що загальними зборами товариства, які діяли в межах своїх повноважень, прийнято рішення про виключення посади фінансового директора підприємства, яку обіймав позивач, зі штатного розпису, і генеральним директором товариства видано відповідний наказ. Суди дійшли до обґрунтованого висновку про те, що у відповідача відбулося скорочення штату працівників у вигляді скорочення посади фінансового директора й новим штатним розписом цієї посади не передбачено. Відповідачем дотримано порядок попередження позивача про наступне вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та те, що на час попередження та проведення звільнення, вільних вакансій у товаристві не було, а докази, які б спростували ці обставини, в матеріалах справи відсутні, у зв'язку з чим суд зробив обґрунтований висновок про те, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, права позивача не порушено, тому відсутні підстави для задоволення позову.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 1 квітня 2015 року суд касаційної інстанції залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову виходив із того, що при звільненні позивача із займаної посади роботодавцем було порушено, передбачений трудовим законодавством, порядок вивільнення працівника, зокрема, не взято до уваги те, що позивач порівняно з іншими працівниками, які займають таку ж посаду, має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, має тривалий безперервний стаж на цьому підприємстві, а тому відповідно до положень статті 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі.

- від 25 квітня 2012 року суд касаційної інстанції залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив із того, що при звільненні з роботи, вирішення питання про переважне право особи залишення на роботі повинно було здійснюватись відповідачем не лише в межах структурного підрозділу підприємства - типографії, в якому проводилась реорганізація, а в межах всього підприємства, як юридичної особи. Крім того, відповідач у двохмісячний термін попередження особи про наступне звільнення у зв'язку з скороченням штату, маючи можливість працевлаштувати позивачку на іншу роботу, яку та могла виконувати, лише один раз запропонував останній роботу на посаді стрілка ВВО.

- від 2 квітня 2014 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову, виходив із того, що роботодавцем не запропоновано позивачці, відповідно до вимог статей 40,42 КЗпП України, вакантні посади після змін у штатному розписі. За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачем було порушено, передбачений статтею 49-2 КЗпП України, порядок вивільнення працівників та обґрунтовано задовольнили позовні вимоги.

- від 1 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову виходив із того, що за змістом пункту 1 частини 1 статті 40 та статті 49-2 КЗпП України, розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням у зв'язку зі скороченням штату, суди мають з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва й праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Порушення зазначеного порядку є достатньою підставою для поновлення працівника на роботі. Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що звільнення позивача було проведено із порушенням вимог трудового законодавства, а відтак наявні підстави для часткового задоволення позову.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого адміністративного суду України:

- від 20 листопада 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Однак доказів надіслання позивачу та отримання ним пропозиції щодо переведення особи на вакантну посаду головного спеціаліста, а також повідомлення його іншим шляхом про зазначені обставини не встановлено, а тому суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП), що відповідачем дотримано не було.

- від 22 травня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Однак, відповідач не навів жодного доказу того, що не було можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу, а також, що у позивача відсутнє переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі. Отже, позивач був звільнений з посади без дотримання вимог статей 40 та 49-2 КЗпП України, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо задоволення позову.

- від 27 листопада 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідачем не в повному обсязі виконано передбачені статтею 49-2 КЗпП вимоги та не запропоновано позивачу вакантні посади для працевлаштування, а тому позов підлягає задоволенню.

У наданій для порівняння постанові Вищого адміністративного суду України від 27 березня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Позивачу була запропонована лише посада головного спеціаліста, від якої він відмовився. Однак у відповідача були й інші вакантні посади, які позивачу не пропонувались, тому позивача було звільнено з порушення вимог статей 40, 49-2 КЗпП України.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мішелін Україна» про визнання наказів недійсними, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема