Справа № 826/20974/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року м. Київ № 826/20974/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомДержавної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Вівент» Публічного акціонерного товариства «Зміна»
провизнання договору недійсним,
В С Т А Н О В И В:

Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір поставки №12/12 від 12.12.2012, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вівент" і Відкритим акціонерним товариством "Зміна".

Під час розгляду справи представник позивача підтримав позов. В обґрунтування позову зазначив, що договір поставки №12/12 від 12.12.2012, укладений між ТОВ "Вівент" і ВАТ "Зміна", суперечить вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки, як стверджує позивач, головною метою, яку переслідували сторони при укладенні цього договору, було одержання доходу за рахунок необґрунтованої податкової вигоди у вигляді заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток та з податку на додану вартість за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність, і несплата податків до бюджету, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Представник відповідача 2 - Публічного акціонерного товариства «Зміна» - не визнав позовних вимог, надав письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову з огляду на необґрунтованість позовних вимог. Представник відповідача стверджував про дійсність договору поставки №12/12 від 12.12.2012, виконання якого підтверджується відповідними первинними документами, що надавалися ДПІ до перевірки.

Відповідач 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вівент» - заперечень чи інших матеріалів суду не надав, явку свого представника до судового засідання не забезпечив. Поштова кореспонденція, надіслана судом на адресу ТОВ «Вівент», повернулася до суду без вручення адресату з незалежних від суду причин (закінчення терміну зберігання), тому згідно з частиною одинадцятою статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України вважається врученою належним чином.

З огляду на неприбуття до судового засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та відсутністю потреби в заслуховуванні свідка чи експерта, суд згідно з частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення представників сторін, які прибули до судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ТОВ "Вівент" в особі директора ОСОБА_1 і ВАТ "Зміна" в особі Голови правління ОСОБА_2, укладено договір поставки №12/12 від 12.12.2012, копія якого наявна у справі. Згідно з цим договором Постачальник (ТОВ "Вівент") зобов'язується поставити Покупцю (ВАТ «Зміна») товар, а Покупець зобов'язується прийняти та сплатити його вартість на умовах даного договору (п. 1); асортимент, зазначається у специфікації (п. 2.1); якість і кількість товару, що є предметом поставки, повинна відповідати сертифікату виготовлювача (п. 3.1); загальна сума даного Договору складає 48000000,00 грн., в тому числі ПДВ (п. 6 Договору); розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковій формі на розрахунковий рахунок Постачальника протягом 3 банківських днів з моменту отримання товару Покупцем (п.7); пунктом поставки товару є місцезнаходження Покупця (п. 9 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання цього Договору сторонами складено, зокрема, наступні податкові накладні: від 01.02.2013 №1; від 04.02.2013 №2; від 05.02.2013 №3; від 07.02.2013 №5; від 25.02.2013 №7; від 26.02.2103 №8; від 27.02.2013 №9; від 28.02.2013 №10; від 13.06.2013 №2; а також видаткові накладні: від 13.03.2014 №031301; від 21.05.2014 №052101; від 12.03.2013 №031201; від 28.02.2013 №022801; від 07.02.2013 №020701; від 29.01.2013 №012901.

Крім того, в матеріалах справи містяться прибуткові ордери ВАТ «Зміна» від 29.01.2013 №22-01; від 07.02.2013 №05-02; від 28.02.2013 №11-02; від 12.03.2013 №03-03; від 23.04.2013 №05-04; від 18.06.2013 №46-01; від 19.07.2013 №13-07; від 07.08.2013 №31-08; від 08.10.2013; від 15.11.2013 №42; від 06.12.2013 №21-12, а також виписки по рахункам ВАТ «Зміна» за період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

Надані до суду вищезазначені документи підтверджують, що за придбані у ТОВ «Вівент» товари ВАТ «Зміна» було перераховано на користь Постачальника грошові кошти.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3);

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5);

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6).

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно із ст. 208 ГК якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави (частина 1).

У разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом (частина 2 статті 208 Господарського кодексу України).

Оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів ДПІ про недійсність договору №12/12 від 12.12.2012 з огляду на відсутність належних доказів недодержання в момент вчинення правочину сторонами цього договору вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Позивач стверджує, що головною метою, яку переслідували сторони при укладенні вказаного договору, було одержання доходу за рахунок необґрунтованої податкової вигоди у вигляді безпідставного формування ПАТ «Зміна» податкового кредиту з ПДВ та валових витрат за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність, і несплата податків до бюджету. Крім того, ДПІ посилається на відсутність вільного волевиявлення у директора ТОВ «Вівент» ОСОБА_1 на укладення даного договору, оскільки підписи від імені останнього у договорі поставки №12/12 від 12.12.2012 належать іншій особі, а відтак вищевказаний договір є фіктивним в силу приписів цивільного законодавства.

В обґрунтування свої доводів позивач посилається на висновок експерта №006 від 14.01.2015 Воробйова С.Г. - судового експерта з правом проведення почеркознавчої експертизи, фахівця Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Управління МВС України на Львівській залізниці, в якому зазначається, що підпис у договорі поставки № 12/12 від 12.12.2012, податкових та видаткових накладних ТОВ «Вівент» виконані не громадянином ОСОБА_1, а іншою особою.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься висновок Українського центру судових експертиз №1-27/11 від 27.11.2015, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_1 у видаткових накладних ТОВ «Вівент», що зокрема досліджені судовим експертом Воробйовим С.Г., виконаний самим ОСОБА_1.

Також до суду надана нотаріально завірена заява ОСОБА_1, якою останній підтверджує факт особистого підписання договору поставки №12/12 від 12.12.2012, з огляду на що, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача про відсутність вільного волевиявлення у громадянина ОСОБА_1 на підписання договору, а також не спрямованість договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, в матеріалах справи наявна постанова слідчого з ОВС першого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ГУ ДФС у Львівській області Баглай Р.В. про закриття провадження кримінального провадження №0000112 від 30.12.2015 у зв'язку з відсутністю в діяннях службових осіб ПАТ «Зміна» складу кримінальних правопорушень, в тому числі щодо ухилення від сплати податків та незаконного відшкодування ПДВ.

Інших доказів, які б свідчили про наявність мети на отримання ПАТ «Зміна» необґрунтованої податкової вигоди і ухилення від сплати податків внаслідок укладення договору поставки №12/12 від 12.12.2012, позивач до суду не надав, а судом таких не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що правочин реально вчинено, господарські операції з поставки та оплати товару мали реальний характер, підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку, товар придбано позивачем з метою використання в господарській діяльності.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Водночас, суд зазначає, що зміст договору №12/12 від 12.12.2012 не суперечить національному законодавству і не порушує моральних засад суспільства, а його реальне виконання підтверджується наявними в справі первинними документами, що підтверджують поставку товарів та їх оплату. Також, на момент вчинення сторони цього договору мали належну правосуб'єктність: були зареєстрованими як суб'єкти господарювання і перебували на обліку в органах ДПС як платники податків, правомірність чого позивачем спростовано не було.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача про невідповідність договору постачання №12/12 від 12.12.2012 інтересам держави і суспільства, відсутність вільного волевиявлення у директора ТОВ «Вівент» ОСОБА_1 на укладення даного договору, а також не спрямованість договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що недостатність доказів і недоведеність позивачем тих обставин, на які він посилається у підтвердження своїх вимог, вказують на необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, 128, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити Державній податковій інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві в задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга на постанову подається протягом 10 днів з дня отримання копії її повного тексту.

Суддя І.О. Іщук