Справа № 127/27341/14-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/27341/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Вохмінова О.С.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

17 березня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Марцісь Ю.А.,

позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

23.12.2014 року позивач звернулась до суду з позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання дій в частині відмови в призначенні субсидії, невиплаті соціальної допомоги, невиплаті компенсації як фізичній особі, яка надає соціальні послуги неправомірними, зобов`язання виплатити борг виходячи з прожиткового мінімуму на день ухвалення рішення судом, відшкодувати моральну шкоду.

Позивач неодноразово позовні вимоги уточняла шляхом подачі заяв.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з 1991 року здійснювала догляд за матір`ю інвалідом 1 групи, тому не працювала, а перебувала на обліку як особа, яка здійснює догляд за інвалідом. З жовтня 2003 року нарахування субсидії по оплаті житлово-комунальних послуг було припинене, оскільки начебто існував борг 167,27 грн. по оплаті теплопостачання. В лютому 2004 року письмову відповідь надало Управління праці і соціального захисту населення про відмову в призначенні субсидії, тому вона звернулась до Міністерства праці і соціального захисту населення, яке 26.03.2004 року направило лист до Головного управління праці і соціального захисту населення із рекомендацією розглянути можливість призначення житлової субсидії. Разом з тим, незважаючи на ці звернення, а також на обставини, що склались в сім`ї - інвалідність ОСОБА_3, перебування на утриманні двох малолітніх дітей, субсидія не була призначена. В листопаді 2010 року вона отримала відповідь з Управління праці та соціального захисту населення № К-1508/05-04 про те, що борг в сумі 164,27 грн. скасований. Також відповідач, в порушення Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, з 07.04.2005 року по 11.10.2005 року (день смерті матері) припинив виплату допомоги, яка на той час складала 67,92 грн. Вона залишилась без засобів для існування, оскільки внаслідок тривалої перерви трудового стажу не могла працевлаштуватись, і її сім`я не була забезпечена матеріально. Лише 17.06.2014 року із листа Управління соціального захисту населення (Правобережне) № К-08-34811 вона дізналась, що їй було призначено компенсацію як фізичній особі, яка надає соціальні послуги в період з 07.04.2005 року по 11.10.2005 року, проте виплата не проводилась в зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань. Оскільки відповідач неправомірно відмовив в призначенні субсидії, не виплачував компенсацію як особі, яка здійснює догляд за інвалідом, а також соціальну допомогу як малозабезпеченій сім`ї в період з травня 2005 по вересень 2005 року, виник борг за житлово-комунальні послуги, з 01.10.2003 року по серпень 2011 року, який стягнутий за рішеннями судів від 24.10.2007 р., 05.11.2009 р., 08.11.2012 р. та судовими наказами від 14.04.2011 р., 24.06.2011 р., 30.10.2013 р., 02.90.2011 року, а на квартиру був накладений арешт. Через неправомірну поведінку відповідача вона зазнала моральних страждань і понесла матеріальні збитки.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо невиплати позивачу компенсації як особі, яка надає соціальні послуги. Зобов`язано Департамент соціальної політики Вінницької міської ради нарахувати та виплатити позивачу компенсацію як особі, яка надає соціальні послуги за період з 07.04.2005 року по 11.10.2005 року відповідно до Постанови КМУ № 558 від 29.04.2004 року «Про порядок призначення та виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» виходячи з прожиткового мінімуму, затвердженого на момент виплати. В решті позову відмовити.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

В судовому засіданні позивач повністю підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.04.2005 року позивач звернулась до Управління праці і соціального захисту населення з заявою про призначення компенсації як особі, яка надає соціальні послуги.

Відповідно до протоколу № 500099 від 16.05.2005 року та Постанови КМУ № 558 від 29.04.2004 року «Про порядок призначення та виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» позивачу призначено компенсацію в зв`язку з доглядом інваліда 1 групи ОСОБА_3 в сумі 67,95 грн. на період з 07.04.2005 року по 26.05.2012 року.

11.10.2005 року ОСОБА_3 померла, тому нарахування компенсації припинилось.

Відповідно до довідки № 760 від 09.09.2005 року компенсація за період з 07.04.2005 року не була виплачена в зв`язку з відсутністю фінансування.

Відсутність виплати стало підставою для звернення ОСОБА_2 до Міністерства праці та соціальної політики України. Згідно листа від 07.04.2006 року № 1082/014/184-06 до Головного управління праці і соціального захисту населення Вінницької облдержадміністрації на компенсаційні виплати фізичним особам, які надають соціальні послуги громадянам, що мешкають у м. Вінниці, у поточному році з міського бюджету передбачено видатки в сумі 406,8 тис. грн., в зв`язку з чим Міністерство рекомендувало розглянути звернення позивача та виплатити грошову компенсацію.

Разом з тим, станом на день звернення до суду з позовом (23.12.2014 року) така компенсація виплачена не була. 17.06.2014 року Управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради надало відповідь ОСОБА_2 за № К-08-34811, згідно якої протягом 2005-2006 років у складі видатків на фінансування місцевих (обласних) програм соціального захисту та соціального забезпечення, кошти не передбачались. В 2005-2006 роках функції по призначенню даного виду допомоги здійснювали управління праці і соціального захисту населення у місті рад, які в зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань на ці цілі не здійснювали їх виплату.

Розглядаючи даний позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право позивача порушене і підлягає захисту шляхом зобов`язання Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради нарахувати і виплатити ОСОБА_2 компенсацію як особі, яка надає соціальні послуги за період з 07.04.2005 року по 11.10.2005 року відповідно до Постанови КМУ № 558 від 29.04.2004 року «Про порядок призначення та виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» виходячи з прожиткового мінімуму, затвердженого на момент виплати (п. 12 Порядку). Вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди безпідставні та задоволенню не підлягають.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції являється обґрунтованим та законним, яке винесене відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі скаржник не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови їй у задоволені позовних вимог щодо зобов'язання виплатити борг виходячи з прожиткового мінімуму на день ухвалення рішення судом та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позивач вважає, що внаслідок невиплати їй компенсації в період з квітня по жовтень 2015 року виник борг по оплаті житлово-комунальних послуг, який стягнутий за рішеннями судів з 2007 по 2012 роки (а.с. 28-43 т.1), на загальну суму 28382 грн.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Виходячи з вище викладеного та відповідно до матеріалів справи, між неправомірними діями відповідача та боргом по оплаті житлово-комунальних послуг немає безпосереднього причинного зв`язку. Станом на 2005 рік сума, що підлягала виплаті позивачем, визначена в розмірі 67,95 грн. на місяць і позивач належними доказами не довела, що саме через невиплату компенсації, виник борг. Суд також враховує, що за рішеннями судів суми по оплаті житлово-комунальних послуг стягнуті не лише з позивача, а і з повнолітніх членів сім`ї, які відповідно до вимог ЖК УРСР несуть обов`язок по оплаті наданих послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Пленум Верховного суду України своєю постановою № 4 від31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Окрім того, суд, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Згідно ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Як встановлено частиною 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Виходячи з викладеного вище, оскільки позивачем не надано суду доказів, що підтверджують факт заподіяння їй матеріальної шкоди, моральних чи фізичних страждань, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволені даних позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

З обставин адміністративної справи, встановлених судом, вбачається, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних дій, відтак позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи.

Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 22 березня 2016 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.