Справа № 815/424/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/424/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Загрійчук О.В.

сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представник відповідача не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

ОСОБА_2 до голови Київського районного суду м. Одеси Чванкіна Сергія Анатолійовича про визнання дій та бездіяльності протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_2 до голови Київського районного суду м. Одеси Чванкіна Сергія Анатолійовича в якому просить визнати протиправними дії та бездіяльність голови Київського районного суду м. Одеси Чванкіна Сергія Анатолійовича з приводу несвоєчасного надання судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 щорічної відпустки у період з 28 грудня 2015 року по 13 січня 2016 року.

В обґрунтування правової позиції представник позивача, зокрема, зазначив, що умисними діями та бездіяльністю голова Київського районного суду м. Одеси Чванкін С.А. порушив строки вручення наказу про відпустку, що призвело до негативних наслідків - невчасного нарахування відпускних, а саме: вже після закінчення відпустки, що призвело до неможливості поїхати на відпочинок.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та наданих в судовому засіданні поясненнях.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився про розгляд справи був повідомлений належним чином та своєчасно, що підтверджується матеріалами справи.

В обґрунтування правової позиції надав письмові заперечення, в яких зокрема зазначив, що при здійсненні адміністративно-управлінських функцій головою Київського районного суду м. Одеси жодним чином не було допущено порушень вимог чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши доводи адміністративного позову та заперечень, наявні матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються заявлені вимоги, докази, якими вони підтверджуються, встановив наступні факти та обставини.

Право працівника на відпочинок наданням йому щорічної оплачуваної відпустки законодавчо гарантовано статтею 45 Конституції України. Тривалість і порядок надання щорічних відпусток установлено КЗпП України та Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР.

Згідно зі статтею 2 Закону № 504, щорічною оплачуваною відпусткою мають право скористатися громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства, які перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями будь-якої форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно зі статтею 5 вказаного Закону № 504, тривалість відпусток працівників визначається не лише Законом № 504, а й іншими законами й нормативно-правовими актами України (здебільшого це нормативно-правові акти, які регламентують діяльність працівників окремих професій).

Відповідно до статті 10 Закону України "Про відпустки", черговість надання відпусток визначається графіками, які затвер джує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Вітчизняне законодавство не встановлює конкретної форми графіка надання відпусток, тому роботодавець може самостійно розробити форму такого документа.

Зважаючи на те, що чинним законодавством також не обумовлено терміни складання й затвердження графіка відпусток, можна скористатися Типовими правилами внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ, організацій, затвердженими за погодженням з ВЦРПС постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1984 року № 213 (Типові правила). Цей нормативний документ є чинним на теренах незалежної України, враховуючи те, що згідно з постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 року № 1545-XII, на території України з питань, які не врегульовані законодавством України, до ухвалення відповідних законодавчих актів застосовуються акти законодавства СРСР, якщо вони не суперечать Конституції і законам України.

Згідно з пунктом 20 Типових правил, графік відпусток складається на кожний календарний рік не пізніше січня поточного року. Проте не буде порушенням, якщо скласти і затвердити графік відпусток в інший термін, обумовивши його у колективному договорі підприємства. У графіку вказується місяць надання відпустки.

Згідно із частиною четвертою статті 79 КЗпП України та частиною десятою статті 10 Закону № 504, під час складання графіків відпусток до уваги беруться як інтереси роботодавця, так і особисті інтереси працівників. При цьому слід ураховувати й те, що згідно із частиною тринадцятою статті 10 Закону № 504, за бажанням окремих категорій працівників щорічну відпустку треба надавати в зручний для них час.

Затверджений графік відпусток обов'язковий для виконання як роботодавцем, так і найманим працівником.

Як встановлено судом, судді ОСОБА_2 не було встановлено графік надання відпустки та надано можливість особисто обирати зручний для нього час. З урахування цього, суддею обраний - період з 28.12.2015 р. по 13.01.2016 р.

17 грудня 2015 року позивач звернувся до Голови Київського районного суду м. Одеси Чванкіна С.А. із заявою про надання відпустки тривалістю 15 календарних днів з 28 грудня 2015 року по 13 січня 2016 року за рахунок невикористаних днів щорічних відпусток.

17.12.2015 p. головою Київського районного суду м. Одеси Чванкіним М.А. було погоджено надання ОСОБА_2 частини додаткової відпустки, про що свідчить резолюція на заяві.

Після чого, вказана заява передана до відділу кадрів суду, де на її підставі 23.12.2015 р. було видано наказ № 104 - в.

Судом також встановлено, що позивач ознайомився з наказом 25.12.2015 р. та отримав його копію.

При цьому, слід звернути увагу, що обов'язкове вручення копії наказу працівнику діючими нормами національного законодавства не передбачено, як не передбачено і термін ознайомлення працівника з наказом.

А відтак, доводи позивача щодо несвоєчасного ознайомлення з наказом та вручення його копії, суд вважає такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Крім того, приписами ст. 23 Закону України «Про відпустки» встановлено, що кошти в установах та організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата відпусток проводиться із бюджетних асигнувань на їх утримання.

Відповідно до ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», визначено, що суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки», додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів суддям, які мають стаж роботи більше 10 років відноситься до «інші додаткові відпустки, передбачені законодавством».

Статтею 115 КЗпП визначено, що заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Тоді як, додаткові відпустки суддям, регулюються виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та можуть бути виплачені у строки виплати заробітної плати.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право на отримання щорічної відпустки та виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 не порушено, а отже, підстави для задоволення вказаної вимоги відсутні.

Згідно зі статтею 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

21 березня 2016 року.