Справа № 2-а/1970/2660/12
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а/1970/2660/12

22 вересня 2015 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Білоус І.О.

при секретарі судового засідання Порплиці Т. В.

за участю представників: позивача - Муратової С. Д, відповідача Шкіри Н. Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з додатковою відповідальністю "Меп" про стягнення заборгованості на суму 5550,90 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) звернулосі до суду із адміністративним позовом до товариства з додатковою відповідальністю "Меп" (далі - відповідач) про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені на суму 5550,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач в порушення ст. ст. 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не забезпечив у 2011 році 1 робочого місця для працевлаштування інвалідів, як передбачено нормативом та до 15.04.2012 р. самостійно не сплатив адміністративні санкції в сумі 5550,90 грн., у зв'язку з чим, нараховано пеню, виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки НБУ за кожен календарний день прострочення, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки на весь її строк.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів, передбачених у позові, просила позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила. Пояснила, що товариством з метою працевлаштування інвалідів створено необхідну кількість робочих місць, про що регулярно повідомлявся Тернопільський міськрайонний центр зайнятості. Оскільки, на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню нормативної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх працевлаштування, вважає стягнення нарахованих штрафних санкцій необгунтованим та безпідставним.

Вказала, що у 2011 році Тернопільським міськрайонним центром зайнятості направлено для працевлаштування одну особу з інвалідністю, проте вона відмовилась від працевлаштування, оскільки її бажання було працювати без оформлення, щоб не знімалась надбавка з пенсії. Також звернула увагу, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу - 7,42, що за правилами статистики повинно округлюватись до 7-ми осіб, що у свою чергу виключає обов'язок щодо працевлаштування інваліда підприємством.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши представлені у справі докази у їх сукупності, на підставі вимог чинного законодавства, суд при прийнятті рішення виходить з наступних підстав та мотивів.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.07.2012 р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2014 р. у задоволенні позовних вимог у даній адміністративній справі відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015 р. зазначені вище рішення скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому у вказаній ухвалі Вищій адміністративний суд звернув увагу на те, що суду при розгляді даної справи не надали належної правової оцінки тому що звіти форми 3-НП відповідачем подавались лише у лютому та липні 2011 р. При цьому кількість працівників у січні-червні складала менше 8 чоловік, а у липні-грудні 2011 р. - 8 чоловік.

Також суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди першої та другої інстанції не навели відповідних мотивів в обґрунтування та/або спростування доводів Товариства про те, що кількість штатних працівників у 2011 році складала менше 8 чоловік.

З'ясовуючи вказані судом касаційної інстанції обставини та надаючи їм правову оцінку суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ст. 19 Закону України № 875-ХІІ від 21.03.1991року " Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні " (надалі Закон № 875), для підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників особового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості 1 робочого місця.

Тобто, обов'язок щодо забезпечення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників особового складу виникає у підприємства якщо середньооблікова чисельність штатних працівників складає більше 8 осіб.

Відповідно до даних, що містяться у акті перевірки, складеного спеціалістом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів ОСОБА_3 від 21.05.2012 р., середньооблікова кількість штатних працівників становить 8 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях - 0 осіб, середньорічна заробітна плата штатного працівника - 10950 грн.

Наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 р. N 286 зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 30.11.2005 р. за N 1442/11722 затверджено Інструкцію зі статистики кількості працівників (далі - Інструкція N 286).

Дана Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників кількості працівників у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об'єктивної статистичної інформації щодо зайнятості працівників та розмірів їхньої оплати праці та її дія розповсюджується на всіх юридичних осіб та їх відокремлені підрозділи незалежно від форм власності й організаційно-правових форм господарювання.

Відповідно до п. 1.8 Інструкції № 286 показник середньооблікової кількості штатних працівників використовується для визначення кількості зайнятих працівників за сферами економічної діяльності та ведення спостереження за змінами мобільності робочої сили. Суть його визначення полягає у тому, що зайнятий працівник враховується тільки один раз (за місцем основної роботи), незалежно від терміну трудового договору та тривалості робочого часу.

Відповідно до п. 3.2.5. цієї Інструкції середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, ... 12.

Так, судом встановлено, що у Товаристві з додатковою відповідальністю "Меп" кількість штатних працівників у 2011 р. складала: січень - 7 чол., лютий -7 чол., березень - 6 чол., квітень - 7 чол., травень - 7 чол., червень - 7 чол., липень -8 чол., серпень - 8 чол., вересень - 8 чол., жовтень - 8 чол., листопад - 8 чол., грудень - 8 чол. ( а. с. 14). Вказана інформація підтверджується табелями обліку робочого часу (а. с. 18-26).

Відтак, вираховуючи середньооблікову кількість штатних працівників за 2011 р. ( 12 місяців) на Товаристві з додатковою відповідальністю "Меп" у спосіб, встановлений п. 3.2.5. Інструкції № 286, суд дійшов до висновку, що такий показник складає - 7, 41.

Відповідно до п. 3 Додатку до вищевказаної Інструкції округлення результатів розрахунків здійснюється за звичайними правилами арифметики. Округлюються цифри поступово справа наліво: якщо остання значуща цифра більше "4", вона відкидається; якщо - більше "6", найближча ліворуч від неї значуща цифра збільшується на одиницю. Якщо остання значуща цифра "5", найближча ліворуч від неї цифра збільшується на одиницю, якщо вона парна, а непарна залишається без змін (правило парної цифри).

Тобто, за правилами округлення результатів розрахунків, суд приходить до висновку, що середньооблікова кількість штатних працівників за 2011 р. на Товаристві з додатковою відповідальністю "Меп" складає - 7.

Як зазаначалось вище, п. 1 ст. 19 Законом № 875 для підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників особового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості 1 робочого місця.

Зважаючи на те, що судом встановлено та знайшло своє підтвердження матеріалами даної адміністративної справи, що середньооблікова кількість штатних працівників у 2011 р. на Товаристві з додатковою відповідальністю "Меп" складала - 7, а обов'язок, відповідно до приписів п. 1 ст. 19 Законом № 875 щодо створення 1 робочого місця для працевлаштування інваліда покладається на підприємство у разі якщо працює від 8 до 25 осіб, суд приходить до висновку про відсутність у підприємства відповідача обов'язку щодо створення такого робочого місця для працевлаштування інваліда.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 20 Закону № 875, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120% річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Відтак, зважаючи на те, що судом встановлено відсутність у підприємства відповідача обов'язку щодо створення такого робочого місця для працевлаштування інваліда, з огляду на те, що середньооблікова кількість штатних працівників у 2011 р. на Товаристві з додатковою відповідальністю "Меп" складала - 7, та з урахуванням вищезазначених приписів ч. 1 ст. 20 Закону № 875, суд приходить до висновку, що відповідач не може бути суб'єктом застосування адміністративно - господарських санкцій, передбачених цією статтею.

При цьому, суд звертає увагу, що на виконання Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відповідачем створено робоче місце для інваліда, підтвердженням чого є копії "Звітів про наявність вакансій" (форма 3-ПН) станом на 9 лютого 2011 р. та 2 липня 2011 р., у яких відповідачем вказано про потребу в працівникові-інваліду. У поданих відповідачем у 2011 р. звітах за формою № 3-ПН останній вказував про потребу в працівниках - інвалідах, зокрема, наявність робочих місць: кравця по пошиттю верхнього легкого одягу (1 особу).

Згідно довідки Тернопільського міськрайонного центру зайнятості від 24.07.2012 р. № 04/60/3982 товариством "Меп" подана вакансія кравця для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями 11.02. 2011 р. та була актуальна до 30.12. 2011 р.

Також судом встановлено, що Тернопільським міськрайонним центром зайнятості, на підставі даних товариства з додатковою відповідальністю "Меп"про потребу у працівниках направлено на працевлаштування особу з обмеженою працездатністю на посаду кравця, однак остання відмовилась від працевлаштування. Відмов роботодавця у прийняті на роботу інвалідів не було, що підтверджується довідкою Тернопільського МРЦЗ від 19.06.2012 року №03/3478 (а.с. 11). Причиною не працевлаштування відповідачем безробітної в даному випадку була її відмова зумовлена небажанням офіційно працювати. При цьому суд відзначає, що безробітнім при видачі направлення на працевлаштування відомо про запропонований роботодавцем розмір заробітної плати. Тобто, незважаючи на відсутність обов'язку щодо працевлаштування інваліда, підприємством вживались усі заходи для виконання вимог законодавства про соціальний захист інвалідів.

Відтак, позивачем як суб'єктом владних повноважень не спростовано того факту, що середньо облікова кількість штатних працівників облікового складу товариства - 7 осіб.

За сукупністю наведених обставин, повно і всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх наявними в справі доказами, суд вважає, що позивачем не доведено правомірності стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені, а надані докази не спростовують заперечення відповідача, а відтак позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Судові витрати по справі згідно ч. 4 ст. 94 КАС України з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 28.09.2015 р.

Головуючий суддя Білоус І.О.

копія вірна

Суддя Білоус І.О.