Справа № 826/20101/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Нововолинської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте відповідачем на підставі висновків, зроблених за результатами камеральної перевірки відповідача, які не відповідають фактичним обставинам.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах.

Представник відповідача у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача повідомлена належним чином. При цьому, до суду через канцелярію надійшли письмові заперечення відповідача проти позову, у яких міститься клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

За результатами адміністративного (досудового) оскарження, висновки акту перевірки та оскаржуване рішення залишені без змін.

В акті перевірки зазначено, що за результатами аналізу податкової звітності позивача встановлено невідповідність вартості підакцизних товарів, які підлягають оподаткуванню: бензин моторний; інші нафтопродукти; скраплений газ; паливо моторне альтернативне, у зв’язку із чим відповідачем зроблено висновок про порушення позивачем ст.ст. 213, 214, пп. 215.3.4 п. 215.3 ст. 215 та ст. 216 Податкового кодексу України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В акті перевірки також зазначено, що через мережу автозаправних станцій здійснюється роздрібний продаж нафтопродуктів кінцевому споживачеві, що є об’єктом оподаткування акцизним податком відповідно до пп. 213.1.9 п. 213.1 ст. 213 ПК України.

Висновки відповідача ґрунтуються на тому, що продаж підакцизних товарів - нафтопродуктів через мережу автозаправних комплексів безпосередньо споживачам є об’єктом оподаткування акцизним податком незалежно від умов продажу нафтопродуктів та форми розрахунків (готівковий чи безготівковий) під час здійснення розрахункових операцій.

Визначення суми грошового зобов’язання з акцизного податку, за переконанням позивача, є протиправним, оскільки оподаткуванню акцизним податком підлягають операції саме з роздрібного продажу підакцизних товарів споживачам для їх особистого некомерційного використання. При реалізації позивачем підакцизних товарів через власну мережу автозаправних станцій юридичним особам шляхом відвантаження відповідної кількості пального особам, які діють від імені та в інтересах цих юридичних осіб, реалізація у роздріб у розумінні пп. 14.1.212 п. 14.1 ст. 14 ПК України не відбувається, так як нафтопродукти придбаваються з метою їх використання у комерційних цілях.

У ході судового розгляду справи представник позивача наполягала на тому, що відсутні підстави для застосування штрафних санкцій у розмірі 50% від суми нарахованого грошового зобов’язання через недоведеність відповідачем вчинення позивачем повторного правопорушення. До того ж, під час камеральної перевірки контролюючий орган не може використовувати документи первинного обліку платника податків, проводити вивчення та оцінку укладених ним угод, адже така інформація не відображається у податковій звітності.

В контексті викладеного суд зазначає наступне.

Як з’ясовано у ході судового розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, позивачем до відповідача подано декларацію акцизного податку за березень 2015 року.

У додатку 6 "Розрахунок суми акцизного податку з реалізації суб’єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів" задекларовано:

Відповідно до пп. 212.1.11 п. 212.1 ст. 212, пп. 213.1.9 п. 213.1 ст. 213, п. 215.1 ст. 215, п. 217.1 ст. 217 ПК України, платниками податку є: особа - суб'єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів.

Об'єктами оподаткування є операції з: реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

До підакцизних товарів належать: спирт етиловий та інші спиртові дистиляти, алкогольні напої, пиво; тютюнові вироби, тютюн та промислові замінники тютюну; пальне; автомобілі легкові, кузови до них, причепи та напівпричепи, мотоцикли, транспортні засоби, призначені для перевезення 10 осіб і більше, транспортні засоби для перевезення вантажів; електрична енергія.

Суми податку, що підлягають сплаті, з підакцизних товарів (продукції), вироблених на митній території України, а також реалізованих суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі, визначаються платником податку самостійно, виходячи з об'єктів оподаткування, бази оподаткування та ставок цього податку, що діють на дату виникнення податкових зобов'язань.

Згідно з пп. 14.1.212 п. 14.1 ст. 14, пп. 215.3.4 п. 215.3 ст. 215 ПК України, реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших об'єктах громадського харчування, а також фізичний відпуск з автозаправної станції та/або автомобільної газозаправної станції товарів, зазначених у пп. 215.3.4 п. 215.3 ст. 215 цього Кодексу, незалежно від форми розрахунків.

Податок справляється з таких товарів та обчислюється за такими ставками: нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне.

З аналізу викладених норм вбачається, що основною ознакою реалізації суб’єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, у тому числі нафтопродуктів, є продаж таких товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків.

У ході розгляду справи судом з’ясовано, що спірні правовідносини виникли у зв’язку із тим, що, за переконанням відповідача, позивач не в повному обсязі визначив об’єкт оподаткування акцизним податком за операціями з роздрібної реалізації нафтопродуктів.

Відповідно до п. 216.9 ст. 216 ПК України, датою виникнення податкових зобов'язань щодо реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів є дата здійснення розрахункової операції відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", а у разі реалізації товарів фізичними особами - підприємцями, які сплачують єдиний податок, - є дата надходження оплати за проданий товар.

У судовому засіданні представник позивача зазначила, що реалізація суб’єктами господарювання товарів негосподарюючим суб’єктам здійснюється за правилами ст. 698 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме за договорами роздрібної купівлі-продажу, тобто шляхом передачі покупцю товару для особистого, домашнього або іншого використання, не пов’язаного із підприємницькою діяльністю.

У той же час, у відносинах поставки, у тому числі, за договором купівлі-продажу (не роздрібного), метою продажу є використання товару покупцем саме у підприємницькій діяльності або в інших комерційних цілях, не пов’язаних із особистим використанням, що і мало місце відносно обсягів реалізації, щодо яких донараховано акцизний податок.

З аналізу ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", п. 2.3. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №37, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 206 ЦК України, п. 201.1 ст. 201 ПК України, вбачається, що при реалізації нафтопродуктів юридичним особам через мережу АЗС за усними або письмовими договорами (крім договорів роздрібної купівлі-продажу) відбувається відвантаження (продаж) нафтопродуктів представникам юридичних осіб, для подальшого використання таких нафтопродуктів для комерційної діяльності юридичних осіб.

За таких умов, реалізація підакцизних товарів не відбувається, оскільки нафтопродукти не придбаваються з метою їх використання громадянами або іншими кінцевими споживачами в особистих некомерційних цілях, а придбаваються з метою їх використання саме у комерційній діяльності юридичної особи.

Враховуючи те, що спірні суми грошових зобов’язань донараховані на обсяги нафтопродуктів, які придбані комерційними підприємствами для їх використання у господарській діяльності, вчинення якої зумовлено статутом та метою діяльності господарських товариств, висновки відповідача, за переконанням позивача, є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства, так як відсутній об’єкт та база оподаткування акцизним податком.

Крім того, сума штрафних санкцій відповідачем визначена у розмірі 50% суми нарахованого податку, тобто у зв’язку з повторністю порушення. Однак, як зазначає позивач, на даний час відсутні узгоджені податкові зобов’язання за іншими податковими повідомленнями-рішеннями (всі податкові повідомлення-рішення оскаржуються в адміністративному або судовому порядку), у зв’язку з чим нарахування штрафних санкцій у вказаному розмірі не відповідає п. 123.1 ст. 123 ПК України.

До того ж, позивач наполягав на тому, що камеральну перевірку проведено з порушенням правил та процедур, встановлених ПК України, Примірного порядку проведення камеральних перевірок, затвердженого наказом ДПА України від 07 червня 2011 року №333, а саме перевірку проведено із порушенням строків її проведення.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що на підставі договору поставки нафтопродуктів від 01 листопада 2004 року № 26/1341в-АЗС, укладеного між позивачем, як постачальником, та ТОВ ВТФ "Авіас", як покупцем, здійснюється поставка (відвантаження) нафтопродуктів покупцю на умовах EXW - автозаправні станції позивача. Товар поставляється по довірчими документам покупця: за паливними картками та стретч-картками, які пред’являються на АЗС третіми особами. Постачальник зобов’язаний проводити відпуск товару через наявну мережу АЗС по довірчим документам покупця та вести облік виданого товару та довірчих документів покупця.

Загальна кількість отриманих ТОВ ВТФ "Авіас" у Волинській області нафтопродуктів у березні 2015 року відображено в актах приймання-передачі товару № 2, № 3 від 31 березня 2015 року. В актах передбачена оптова знижка для ТОВ ВТФ "Авіас" у розмірі 1,2%.

Суд зазначає, що виключно нормами ПК України визначаються такі елементи правового механізму регулювання податків і зборів, як об’єкт оподаткування та база оподаткування.

При цьому, виходячи з наведених вище норм ПК України, однією з обов’язкових умов для виникнення у відповідного суб’єкта обов’язку щодо нарахування та сплати акцизного податку, передумовою віднесення певної операції до об’єкту оподаткування, є реалізація вищезгаданих підакцизних товарів для некомерційного використання.

У свою чергу, формою податковою декларації (додатку № 6) передбачено декларування вартості реалізації товарів для комерційного використання.

Порядок здійснення господарської комерційної діяльності (підприємництва) регламентується главою 4 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зокрема, відповідно до ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

З аналізу викладеного вбачається, що під комерційним використанням слід розуміти не тільки придбання певною особою підакцизних товарів (за переліком пп. 215.3.4 п. 215.3 ст. 215 ПК України) з метою подальшої реалізації, тобто з комерційною метою отримання прибутку, але й придбання для використання у власній господарській діяльності підприємця (господарського товариства, приватного підприємця) з метою, крім іншого, отримання прибутку, що є загальною метою підприємництва (господарської комерційної діяльності).

Суд зазначає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставин реалізації позивачем спірних обсягів товарів для некомерційного використання. Доводи відповідача щодо зворотного ґрунтуються на припущеннях та недоведених обставинах, на положеннях актів, які не є законами з питань оподаткування акцизним податком.

У той же час, із договору поставки між позивачем, як постачальником, та ТОВ ВТФ "Авіас", як покупцем, а також з додатків та актів до цього договору вбачається, що обсяги нафтопродуктів поставлялися ТОВ ВТФ "Авіас" та відпускалися з АЗС позивача іншим за довірчими документами ТОВ ВТФ "Авіас", тобто, для комерційного використання.

До видів діяльності ТОВ ВТФ "Авіас" віднесено роздрібну торгівлю пальним, оптову торгівлю твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.

Враховуючи наведене, вбачається придбання ТОВ ВТФ "Авіас" нафтопродуктів як кінцевим споживачем для комерційного використання.

Крім того, до матеріалів справи долучено реєстр податкових накладних, які видані за операціями з поставки нафтопродуктів суб’єктам підприємницької діяльності, під якою розуміється господарська комерційна діяльність з метою отримання прибутку.

Відомості з наведеного реєстру не спростовані відповідачем у ході розгляду справи.

Стосовно доводів позивача щодо протиправності проведення камеральної перевірки, суд зазначає, що відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків.

Відповідно до п. 76.1 ст. 76 ПК України, камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Тобто, предметом дослідження камеральної перевірки можуть бути тільки дані податкових декларацій (розрахунків) платника податків, зокрема, правильність відображення у відповідних рядках та стовпцях податкової декларації показників як результатів проведених розрахунків (арифметичних дій) та/або методологія проведення цих розрахунків.

Під арифметичною помилкою слід розуміти помилки або описки, допущені платником податку при заповненні декларації або додатків до них, зокрема при виконанні арифметичних дій, передбачених при обчисленні об'єкта оподаткування з метою визначення податкових зобов'язань з податку, збору, обов'язкового платежу (додавання або вирахування відповідних рядків), а також описки, допущені при перенесенні даних із додатків, на підставі яких заповнюються відповідні рядки декларації (неправильно поставлена кома при застосуванні одиниці виміру, неправильно перенесений підсумок з додатка та ін.).

Під методологічною помилкою, у свою чергу, слід розуміти помилку, допущену платником податків при складанні ним декларації, яка полягає у неправильному застосуванні або незастосуванні ставок оподаткування чи коефіцієнтів при визначенні податкового зобов'язання з того чи іншого податку, збору (обов'язкового платежу).

При цьому, будь-які дослідження документів, які були підставою для таких розрахунків, при проведенні камеральної перевірки не проводяться, оскільки це є предметом документальної перевірки.

У разі ж, якщо дослідженню підлягають документи по проведеним операціям, то така перевірка не може відноситися до категорії камеральної перевірки. За наявності підстав та для цілей з’ясування обставин формування відповідних показників податкової звітності на підставі іншої податкової інформації, ніж дані податкових декларацій, у встановлених ПК України випадках, зокрема визначених у п. 78.1 ст. 78 ПК України, проводиться документальна перевірка з відповідним інформуванням платника податків про її проведення, що, у свою чергу, надає право останньому надавати пояснення та їх документальне підтвердження.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що досліджуючи обставини декларування позивачем показників декларації з акцизного податку, відповідач дійшов висновків про встановлення певних обставин реалізації нафтопродуктів, що мають юридичне значення, а відтак відповідач вийшов за межі обставин, які перевіряються під час камеральної перевірки, тобто відповідач діяв протиправно.

На підставі викладеного, акт камеральної перевірки є доказом, здобутим із порушенням закону, а отже, відповідно до ч. 3 ст. 70 КАС України, судом до уваги не береться та, відповідно, не може бути підставою для прийняття оскаржуваного рішення, що, у свою чергу, є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та обставин суд прийшов до висновку, що позов публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Нововолинської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

3. Присудити на користь публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (код ЄДРПОУ 00135390) здійснений ним судовий збір у розмірі 182,70 грн. (сто вісімдесят дві гривні сімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Нововолинської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (код ЄДРПОУ 39497178).

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин