Справа № 815/5891/15
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5891/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

судді - Левчук О.А.

судді - Бутенко А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015 року №510-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги в позовній заяві обґрунтовані позивачем тим, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято неправомірно, не обґрунтовано, без врахування об'єктивних побоювань позивача стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження, оскільки, ОСОБА_1 вийшла заміж без волі батька та чоловік позивача співпрацював з іноземною компанією, що може бути підставою для переслідування позивача з боку «Талібів».

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 511-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги в позовній заяві обґрунтовані позивачем тим, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято неправомірно, не обґрунтовано, без врахування об'єктивних побоювань позивача стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження, оскільки, ОСОБА_1 вийшла заміж за ОСОБА_1 без волі її батька та позивач співпрацював з іноземною компанією, що може бути підставою для його переслідування з боку Талібів.

З наявних в матеріалах справи заперечень на позови відповідач заперечує проти задоволення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (Том І, аркуші справи 111-113, Том ІІ, аркуші справи 29-34), оскільки, позивачі не підпадають під критерії, визначені п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, побоювання застосування смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує гідність поводження, тощо.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, оскільки, позивачі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про розгляд справи, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративні позови не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою пров. Кундуз, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - дарі, також володіє англійською, пушту та мовою урду. Має середню освіту, яку здобула в школі «Ліса Абіба» в період з 2000 по 2012 роки у м. Кабул (Афганістан). В 2012 році ОСОБА_1 протягом семі місяців проходила навчання на курсах англійської мови Somat. З 2014 року одружена з гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із яким прибула до України. З числа близьких родичів на території країни громадянського походження у позивача залишилися проживати батько, матір, два брати та сестра, які проживають у м. Кабул та жодних переслідувань на території Афганістану не мають. Позивач не є членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи інших організацій, з боку влади жодних погроз не отримувала.

В грудні 2014 року ОСОБА_1 виїхала з Афганістану до Таджикистану автомобільним шляхом з м. Кабул до м. Душанбе на підставі національного паспорту та оформленої візи. На території Таджикистану позивач перебувала протягом десяти діб, після чого 22-23 січня 2015 року автомобільним шляхом, нелегально, поза пунктом пропуску, потрапила до України (м. Одеса).

26 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №27 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том І, аркуші справи 53-60).

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначила той факт, що її батько був проти укладення шлюбу із гр. Афганістану ОСОБА_1. З числа інших причин позивач зазначила, що її чоловік працював в іноземній компанії, через що у нього виникли проблеми із Талібами, рішення про виїзд з Афганістану приймав її чоловік.

Наказом №56 ГУДМС України в Одеській області від 26 березня 2015 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2015OD0027 (Том І, аркуш справи 77).

Наказом №95 ГУДМС України в Одеській області від 26 травня 2015 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Том І, аркуш справи 80).

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0027 гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 100-109).

Рішенням Державної міграційної служби України №510-15 від 12 серпня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (Том І, аркуш справи 46).

Позивач отримала повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №510-15 від 12 серпня 2015 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 24 вересня 2015 року (Том І, аркуш справи 45), не погодилася із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем пров. Кабул, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - дарі, також володіє англійською, пушту та мовою урду. Має середню освіту, яку здобув в ліцеї «Маріам» в період з 2000 по 2012 роки у м. Кабул (Афганістан). В 2012 році позивач протягом шести місяців проходив навчання на курсах англійської мови. З 2014 року одружений на гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом із якою прибув до України. З числа близьких родичів на території країни громадянського походження у позивача залишились проживати батько, матір, два брати та сестра, які проживають у м. Кабул та жодних переслідувань на території Афганістану не зазнають. Позивач не є членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи інших організацій, з боку влади жодних погроз не отримував.

27 грудня 2014 року ОСОБА_1 виїхав з Афганістану до Таджикистану автомобільним шляхом з м. Кабул до м. Душанбе на підставі національного паспорту та оформленої візи. На території Таджикистану позивач перебував протягом десяти діб, після чого 23.01.2015 року автомобільним шляхом, нелегально, поза пунктом пропуску, потрапив до України (м. Одеса).

26 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №26 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуші справи 42-43, 48-52).

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначив той факт, що у вересні 2011 року він працевлаштувався на роботу до американської компанії «NFL», яка займалась забезпеченням продуктами харчування різних американських військових баз, які були розташовані у різних провінціях Афганістану, таких як Газні, Майдан Шар, Логар, Гельманд, Герат, в результаті чого почав отримувати погрози у вигляді листів та телефонних дзвінків від Талібів, які вимагали від нього припинити співпрацювати з іноземцями. Під час останнього телефонного дзвінка таліби надали заявнику повну інформацію про нього особисто та всіх членів його родини, в грудні 2014 року позивач прийняв рішення про виїзд з Афганістану. Крім того, однією з причин виїзду з Афганістану, позивач зазначає непорозуміння із батьками своєї дружини, які були проти укладання шлюбу між позивачем та його дружиною.

Наказом №56 ГУДМС України в Одеській області від 26 березня 2015 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, особова справа № 2015OD0026 (Том ІІ, аркуш справи 74).

Наказом №95 ГУДМС України в Одеській області від 26 травня 2015 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (Том ІІ, аркуш справи 77).

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0026 гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуші справи 90-99).

Рішенням Державної міграційної служби України №511-15 від 12 серпня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (Том ІІ, аркуш справи 38).

Позивач отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №511-15 від 12 серпня 2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 15 січня 2016 року (том ІІ, аркуш справи 8), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. ОСОБА_1 обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANR) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Однією з причин виїзду з Афганістану позивачі зазначають непорозуміння із батьками ОСОБА_1, які виступали проти укладання шлюбу між ними, проте зазначені обставини є соціально-побутовими проблеми позивачів та ці обставини не можуть бути підставою для надання міжнародного захисту.

З матеріалів особових справ ОСОБА_1 та ОСОБА_1 вбачається, що причиною виїзду позивача та його дружини з Афганістану було переслідування ОСОБА_1 з боку Талібів через його роботу в іноземній компанії. За даними особової справи ОСОБА_1, він отримав від Талібів два дзвінки із погрозами та два листи із погрозами (в 2012 та в червні 2013 року).

Разом з цим, суд критично ставиться до зазначених обставин, оскільки за твердженнями позивача він отримав погрози в 2012 році та в 2013 році два рази, проте виїхав з країни походження в грудні 2014 року, тобто, реальність погроз позивачу є сумнівною, оскільки, з червня 2013 року по грудень 2014 року (до моменту виїзду) будь-яких погроз на адресу ОСОБА_1 та його дружини - ОСОБА_1 не надходило, а протягом 2012-2013 року незважаючи на погрози, будь-яких дій стосовно позивачів Талібами не вчинялося.

Також, суд звертає увагу на те, що позивачі ніколи не брали участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавали переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, в країні походження проживають їх родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань, доводи ОСОБА_1 стосуються погроз з боку терористичної організації та ці обставини є підставою для звернення позивача до офіційної влади країни з вимогою про його захист, можливого переїзду до іншої місцевості в межах країни походження, тощо.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачі протягом 10 днів перебували в іншій безпечній країні - Таджикистані, в яку потрапили легально на підставі національного паспорту та візи, проте, в цій країні позивачі не зверталися за наданням статусу біженця, оскільки, хотіли потрапити до Європи та з анкети ОСОБА_1 вбачається, що йому було байдуже в яку країну Європи потрапити, він хотів щоб його забезпечували та надавали йому безкоштовну соціальну допомогу.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивачів, або їх родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, суд вважає рішення відповідача про відмову у наданні позивачам статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту обґрунтованими, законними та такими, що не підлягають скасуванню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_1 є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 510-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 511-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя - Л. І. Свида

Судді - О. А. Левчук

- А. В. Бутенко