Справа № 809/1457/15
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 р. Справа № 876/8008/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Кухтея Р. В.;

за участю секретаря судового засідання - Мельничук Б. Б.;

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2;

представника відповідача - Карабин М. В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення та вимоги про сплату боргу, -

ВСТАНОВИВ:

07 квітня 2015 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ в м. Івано-Франківську № від 30 грудня 2014 року; скасування незаконної вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 30 грудня 2014 року.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що відповідач необґрунтовано та безпідставно, на підставі помилкового висновку щодо відсутності об'єктів оподаткування по задокументованих операціях з придбання товарів (робіт, послуг) та у зв'язку з цим завищенням витрат за 2013 рік на суму 35291,48 грн., оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням збільшив суму грошового зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб в розмірі 7940,58 грн., в тому числі за основним платежем 5293,72 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 2646,86 грн., а також оскаржуваною вимогою визначив борг (недоїмку) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 12246,00 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення за № від 30 грудня 2014 року про збільшення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 7940,58 грн., в тому числі за основним платежем 5293,72 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 2646,86 грн. Визнано протиправною та скасовано вимогу за № Ф- від 30 грудня 2014 року про сплату фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 12246,00 гривень.

Зазначену постанову мотивовано тим, що позивачем правомірно у відповідності до статті 139 та 177 Податкового кодексу України розраховано суму податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за 2013 рік в розмірі 735,68 грн. та відповідно до статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 7508,42 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем - Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права.

Представники позивача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечили та просять таку залишити без задоволення.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримала та просить таку задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, пояснення представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що в період 2013 року ФОП ОСОБА_4 здійснювала оптову торгівлю овочами та пивом, перебуваючи на загальній системі оподаткування згідно з пунктом 177.5 статті 177 Податкового кодексу України, шляхом сплати авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб.

Позивачем вчасно подано податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2013 рік.

За 2013 рік ФОП ОСОБА_4 до складу витрат включено витрати в розмірі 87210,00 грн. на оплату послуг наданих фізичною особою ОСОБА_5 згідно договору про надання послуг № 37 від 01 жовтня 2013 року. Також, за грудень 2013 року до складу витрат позивачем включено 10587,14 грн., сплачених коштів фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 за надані послуги згідно акта здачі-прийому послуг № 8 за грудень 2013 року.

З 26 листопада 2014 року до 09 грудня 2014 року ДПІ в м. Івано-Франківську було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, виконання вимог валютного та іншого законодавства, за період з 01 січня 2013 року до 31 грудня 2013 року, правильності нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за наслідками якої відповідачем 16 грудня 2014 року складено акт за № 10757/09-15-17-01-09/НОМЕР_2.

Проведеною перевіркою відповідач виявив порушення позивачем пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України, пункту 138.1 статті 138, пункту 139.1.9 статті 139, пункту 167.1 статті 167, пунктів 177.2, 177.4, 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, у результаті чого донараховано податку на доходи фізичній особі від провадження діяльності у розмірі 5293,72 грн.; порушення частин 1, 3 статті 7, частини 11 статті 8, частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», підпункту 2 пункту 4.5 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України за № 455 від 09.09.2013 року, в результаті чого донараховано єдиного внеску в розмірі 12246,00 гривень та встановлено факт несвоєчасної сплати за 2013 рік.

За наслідками розгляду вказаного акту перевірки, відповідач 30 грудня 2014 року виніс податкове повідомлення-рішення за № про збільшення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 7940,58 грн., в тому числі за основним платежем 5293,72 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 2646,86 грн., та вимогу за № Ф- про сплату фізичною особою ОСОБА_4 боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 12246,00 грн.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Частина 6 статті 128 Господарського кодексу України передбачає, що громадянин-підприємець зобов'язаний вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства.

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Стаття 164 Податкового кодексу України визначає базу оподаткування податком на доходи фізичних осіб, пункт 164.1 якої встановлює, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (який підлягає застосуванню до позивача при визначені бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування) єдиний внесок нараховується - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Таким чином, базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб та базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування для позивача є чистий оподатковуваний дохід.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що чистий оподатковуваний дохід, є різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Встановлено, що позивачем задекларовано за 2013 рік загального оподатковуваного доходу (виручка у грошовій та негрошовій формі) в сумі 2013520,00 грн., вартість документально підтверджених витрат в розмірі 1991881,89 грн., та суму чистого оподатковуваного доходу в розмірі 21638,11 грн.

Необхідною умовою для віднесення коштів сплачених на придбання продукції до складу витрат є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, сплачені кошти за товари (роботи, послуги) для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Встановлено, що 01 жовтня 2013 року між позивачем, як замовником та фізичною особою ОСОБА_5, як виконавцем укладено договір про надання послуг за № 37, предметом якого є за завданням замовника надання виконавцем послуг з підготовки та транспортування товарів, а також технічного обслуговування автотранспорту. Вказаним договором передбачені види послуг щодо яких його укладено, а саме: передпродажна підготовка сортування, фасування та пакування сільськогосподарської продукції; завантажувально-розвантажувальні роботи «склад-автотранспорт», «автотранспорт-склад», «автотранспорт-замовник»; послуги з ведення первинної документації, ведення кореспонденції, фінансового планування та поштові послуги; логістичні послуги; інші послуги за домовленістю. Додатком № 1 до договору № 7 від 01 жовтня 2013 року сторони договору визначили вартість транспортних послуг і послуг по сортуванню та фасування товару.

Фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 згідно актів здачі-прийому наданих послуг, згідно договору від 01 жовтня 2013 року за період жовтня-грудня 2013 року надано послуг на загальну суму 87210,00 грн., в тому числі транспортних послуг на суму 35291,48 грн.

Позивачем здійснено повний розрахунок з фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 за надані послуги, а кошти за отримані послуги перераховані на його рахунок відкритий в банківській установі.

Крім того, фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 надано копії товарно-транспортних накладних, складених під час виконання таких послуг, які відповідають встановленому та затвердженому зразку, а всі графи та обов'язкові реквізити, що підлягають заповненню заповнені належним чином та в повному обсязі.

Досліджуючи рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_5, а також зв'язок між фактом придбання послуг, понесенням витрат і господарською діяльністю позивача встановлено, що позивачем надані послуги спожито, сільськогосподарські товари були придбані позивачем, фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 здійснено їх розвантаження, пакування та доставку до юридичних осіб покупців цих товарів. При цьому, позивачем надано документи, що підтверджують купівлю позивачем товарів сільськогосподарського виробництва, їх пакування, доставку та продаж третім особам для подальшої реалізації (накладні, податкові накладні, видаткові накладні), які долучені до матеріалів справи.

Як наслідок, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість, наявність ділової мети та економічних причин укладення позивачем з фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 договору надання послуг, реальність господарських операції щодо придбання послуг, також про добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Відповідно до підпунктів 16.1.2, 16.1.3, 16.1.4 статті 16 Податкового кодексу України платники податків зобов'язані вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Із наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати), неналежне ведення ним обліку господарських операцій та цивільно-правових угод з найманими працівниками, в разі фактичного здійснення господарської операції, не впливає на формування валових витрат покупцем.

Обставини, коли контрагент не виконав свого зобов'язання зі сплати податку до бюджету, не тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку на формування витрат у разі, коли цей платник має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Натомість, встановлено, що всі необхідні первинні бухгалтерські документи щодо придбання послуг в фізичної особи підприємця ОСОБА_5 на момент формування показників податкової звітності були в наявності у позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, при розгляді Європейським судом з прав людини податкових спорів в мотивувальній частині рішення найчастіше застосовується ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Даною статтею гарантується право на мирне володіння своїм майном. У ній, зокрема, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У контексті податкових спорів (в т.ч. даного конкретного спору) позбавлення права отримати податкову вигоду розглядається як позбавлення власності.

Так, у своєму Рішенні від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також: сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між: вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа № 21-47а10.

Вищенаведений висновок Європейський суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні у справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», у пункті 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

Представлені позивачем докази свідчать про підстави виникнення цивільних прав та обовязків, а також про фактичне здійснення господарських операцій позивачем та його контрагентами, та є достатніми доказами на підтвердження здійснення останніх.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області - залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року в справі № 809/1457/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Р. В. Кухтей

Ухвалу складено в повному обсязі 22 березня 2016 року.