Справа № 216/2289/15-ц(4-с/216/21/15)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"09" березня 2016 р. справа № 216/2289/15-ц

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21.07.2015 р. у справі №216/2289/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Мігільової Таміли Михайлівни

про визнання дій протиправними та скасування акту, -

встановив:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Мігільової Таміли Михайлівни по складанню акту опису й арешту майна від 18.03.2015р.;

- скасувати акт опису й арешту майна від 18.03.2015р.

Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21.07.2015 р. в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована тим, що відповідач діяв у встановленому чинним законодавством порядку, а позов є необґрунтованим.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин у справі. Позивач, зокрема, зазначив, що відповідачем порушено вимоги ст.30, 41 Конституції України, оскільки відповідач проник на приватну територію позивача незаконно. На час перебування відповідача на території майстерні, яка знаходиться по АДРЕСА_1, позивача на місці не було. Дії державного виконавця Мігільової Т.М. кваліфікуються по ст.162 КК України.

Відповідач міг законно знаходитися на території приватної власності позивача лише у випадку добровільної згоди позивача або за вмотивованим рішенням суду. Проте, у відповідача ані першого, ні другого не було. Окрім службового посвідчення, відповідач не надавав жодних документів, на підставі яких було описано майно.

У відповідності до вимог чинного законодавства, якщо державний виконавець не може здійснити свої дії по опису майна у зв'язку з тим, що не має змоги потрапити до приміщення,

він повинен був звернутися до суду з поданням на отримання дозволу на примусове проникнення до власності позивача. Дані вимоги законодавства підтверджені також постановою пленуму Верховного Суду України N9 від 01.11.1996р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

На підприємстві позивача працюють люди, речі яких знаходяться у приміщенні майстерні і ніякого відношення до позивача не мають, також там знаходиться стороння техніка, яка перебуває у ремонті. Тому описувати майно, яке не належить позивачу є грубим порушенням Закону України "Про виконавче провадження".

Суд першої інстанції не надав належної оцінки фактам, вказаним у позові, де позивач повідомляв, що 19.03.2015 року він з'явився до Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби КМУЮ, але ніяких копій документів йому піхто не надав, а тільки повідомили, що майно буде реалізоване у продовж місяця.

Оскаржуваний акт позивач отримав тільки 26.03.2015 року. Зі змісту акту видно, що вартість майна відповідачем не вказано, що свідчить про некомпетентність та непрофесіоналізм відповідачки. Також, не зрозуміло яку саме 1/2 частину майстерні відповідачем було описано, оскільки 1/2 частка майстерні не виділена.

Постанову про призначення експерта було винесено 31.03.2015 року. Вартість майна було оцінено 01.04.2015 року, що підтверджується копією з висновку.

Постанову позивачу в порушення ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" не було надіслано.

Відповідно до вимог ЗУ "Про виконавче провадження", якщо оцінку майна проводив суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, державний виконавець направляє сторонам повідомлення про оцінку майна не пізніше наступного робочого дня після отримання звіту про оцінку майна.

Копію звіту позивачу було надіслано лише 09.04.2015 року.

Оцінку майстерні проводила ФОП ОСОБА_3, яка не має на це права, оскільки дана майстерня є єдиним майновим комплексом, про що свідчить вимога ст.191 ЦК України. Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача ФОП ОСОБА_3 не містить відповідної підготовки за напрямком "Оцінка об'єктів у формі цілісного майнового комплексу"

Після відкриття провадження за виконавчим листом державний виконавець не встановила, чи існує майно, яке має бути стягнуто за рішенням суду на користь стягувача, а почала одразу стягувати грошову компенсацію. Лише за відсутності майна, яке належало ОСОБА_4, суд мав виділити в натурі дане майно, вирішивши стягнути грошову компенсацію.

На думку позивача, відповідачем порушено вимоги ст.20 Закон України "Про виконавче провадження", оскільки майно знаходиться на території Криворізького району, тому виконавчі дії повинні були виконуватися державною виконавчою службою Криворізького району Дніпропетровської області. Судом першої інстанції не досліджено порушення, пов'язані безпосередньо з актом опису. Відповідач не надав суду обґрунтування суду стосовно 1/2 частки майстерні, з якої сторони майстерні ця частка описана.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 10 липня 2014 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області видано виконавчі листи №216/7853/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судового збору в сумі 2 239,49 грн. та грошової компенсації на загальну суму 223 948,53 грн. (а.с. 23, 24).

17.10.2014 року ОСОБА_4 звернулася до Центрально-Міського ВДВС Криворізького МУЮ із заявами про прийняття на виконання отриманих виконавчих листів по справі №216/7853/13-ц.

23 жовтня 2014 року державним виконавцем Центрально-Міського ВДВС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області Мігільовою Т.М. на підставі зазначених виконавчих листів винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень з одночасним накладенням арешту на все майно боржника (а.с. 27-28, 20-30). Копії цих постанов направлені рекомендованими листами сторонам виконавчого провадження (а.с. 91).

Боржнику було надано строк для добровільного виконання вимог виконавчих документів. Рішення суду позивач як боржник не виконав, тому державний виконавець розпочав його примусове виконання.

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець Мігільова Т.М. відповідно до ст. 52 Закону України "Про виконавчу службу" розпочала примусове виконання рішення суду зі звернення стягнення на кошти боржника. Однак, коштів виявилось недостатньо для задоволення вимог стягувача (а.с.32-41). Також державним виконавцем з метою звернення стягнення на рухоме майно боржника було вжито певні заходи, але такого майна не виявлено (а.с.43-48).

12 лютого 2015 року державний виконавець Мігільова Т.М. вручила ОСОБА_1 особисто постанови про відкриття виконавчого провадження, лист-повідомлення про наявне виконавче провадження та необхідність з'явитись 17 лютого 2015 року до виконавчої служби з питання сплати боргу, а також роз'яснено його права та обов'язки (а.с. 49-53). Позивач до виконавчої служби не з'явився і борг не сплатив.

23 лютого 2015 року до Центрально-Міського ВДВС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області надійшла заява стягувача, в якій вона просила державного виконавця, у зв'язку з невиконанням боржником рішення суду, невідкладно розпочати примусові дії шляхом звернення стягнення та проведення реалізації належного позивачу нерухомого майна (а.с.62-63).

13 березня 2015 року відповідачем на адресу позивача було направлено рекомендованим листом повідомлення про призначення на 14:00 годину 18 березня 2015 року опису майна боржника, яке розташовано за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, АДРЕСА_1 (а.с.66-67).

18 березня 2015 року державним виконавцем було здійснено вихід за місцем знаходження зазначеного нерухомого майна. У ході проведення виконавчих дій державним виконавцем складено оскаржуваний акт опису й арешту 1/2 частини нерухомого майна боржника. Відповідно до змісту вказаного акта опису й арешту майна при описі були присутні: двоє понятих, представник боржника ОСОБА_5, представник стягувача ОСОБА_6, старший ДІМ Криворізького РВ УМВС України в Дніпропетровській області майор міліції ОСОБА_7 Крім того, в акті зазначено про те, що державному виконавцю доступу до приміщення добровільно надано не було, представник боржника перешкоджав проведенню виконавчих дій, від підпису відмовився.

За висновком суду першої інстанції, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відповідач діяв у встановленому чинним законодавством порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача, з наступних підстав.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частинами 1, 3 ст.5 Закону України "Про виконавчу службу" визначено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Статтею 11 Закону України "Про виконавчу службу" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.5 ст.52 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця (ч.6 ст.52 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.1, 2, ,5 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу (ч. ст.59 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з пунктом 4.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5, після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані:

а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо);

б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису;

в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування;

г) прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач);

ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт;

д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження;

е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі.

Акт опису та арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також може бути підписаний іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті.

Згідно ч.1 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

У разі відсутності документів, що характеризують об'єкт нерухомості, у зв'язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення таких документів здійснюється у встановленому порядку за рахунок коштів стягувача. У разі якщо стягувач у двадцятиденний строк з дня одержання відповідного повідомлення державного виконавця не авансує витрати, пов'язані з підготовкою документів, що характеризують об'єкт нерухомості, арешт з нього знімається (ч.5 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження").

Таким чином, державний виконавець має право як безперешкодно входити до приміщень боржника, так і накладати арешт на його майно. Арешт нерухомого майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем вживалися заходи щодо звернення стягнення за рахунок коштів, проте, наявних у боржника коштів не було достатньо. Рухоме майно, на яке можливо було здійснити стягнення, позивачем не надавалося та відповідачем не було виявлено.

Згідно відповіді КП "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради право власності нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, станом на 31.12.2012 року, зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.58).

Згідно з технічною документацією, виданою комунальним підприємством "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради", місцем знаходження ремонтної майстерні є АДРЕСА_1 (а.с.54-57).

На підставі рішення Апеляційного суду від 13.12.2012 року та додаткового рішення від 14.03.2013р. у справі №2-132/11, провадження - №22-ц/492/3406/12, право спільної часткової власності на 1/2 будівлі адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_4.(а.с. 60).

Отже, доводи позивача щодо порушення відповідачем положень ст.20 Закону України "Про виконавче провадження" є безпідставними.

Доводи щодо неправомірності дій відповідача щодо опису 1/2 частини майстерні, яка не є виділеною в натурі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки виготовлення документів, необхідних для подальшої реалізації нерухомого майна відповідно до ч.5 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження" здійснюється за рахунок стягувача.

Згідно ч.1 ст.58 Закону України "Про виконавче провадження" визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Відповідно до п.п.4.3.2. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у разі якщо оцінку майна проводив суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, державний виконавець направляє сторонам повідомлення про оцінку майна не пізніше наступного робочого дня після отримання звіту про оцінку майна. У звіті про оцінку майна оцінювач обов'язково повинен зазначити відомості, які необхідні для публікації оголошення про реалізацію такого майна. Необхідність зазначення таких відомостей передбачається у договорі, який укладається органом ДВС із суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Строк чинності звіту про оцінку майна у виконавчому провадженні становить шість місяців з дати його складання.

Отже, відповідач не був зобов'язаний самостійно здійснювати оцінку нерухомого майна позивача під час складання акту опису й арешту майна від 18.03.2015р. Доводи позивача, що стосуються суб'єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 та направлення звіту про оцінку майна колегія суддів не приймає до уваги, оскільки оцінка нерухомого майна позивача не є предметом спору у цій справі.

Виконавчі листи по справі №216/7853/13-ц були видані 10 липня 2014 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області саме про стягнення з позивача на користь ОСОБА_4 судового збору в сумі 2 239,49 грн. та грошової компенсації на загальну суму 223 948,53 грн., тому доводи позивача, що відповідачем неправомірно не було спочатку здійснено стягнення на майно, відповідно до рішення по справі №216/7853/13-ц, також є помилковими.

Відповідно до пункту 1.5.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події:

а) текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та по батькові) боржника та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин. У вступній частині зазначаються назва акта, дата і місце його складання, посада, прізвище, ім'я, по батькові державного виконавця, підстава для складання акта, перелічуються особи, що були присутні під час його складання, із зазначенням їхнього статусу у виконавчому провадженні, місця проживання (місцезнаходження), посад, інших наявних даних, зазначається кількість аркушів, на яких складено акт;

б) у констатуючій частині викладаються мета і завдання складання акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції;

в) у кінці акта (перед підписами) зазначаються відомості про кількість примірників акта та кому вони надаються (надсилаються);

г) акт підписується всіма особами, які брали участь у його складанні. У разі відмови від підписання сторін чи інших осіб, що були присутні при складанні акта, про це робиться відмітка в акті. Відмітка "від підпису відмовився" проставляється напроти імені особи, яка відмовилася від підпису, та засвідчується підписами інших осіб, які були присутніми під час складання акта;

ґ) до акта можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про державну виконавчу службу" дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно ч.3 ст.6 Закону України Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника

може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч.4 ст.82 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ст. 2, п.п. 1 п. 2 ст. 17 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі, на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, дією чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Акт опису й арешту майна від 18.03.2015р. не є рішенням суб'єкта владних повноважень, нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії, а відтак не створює і не припиняє права чи обов'язки, а лише фіксує певні обставини. Жодних управлінських висновків оскаржуваний акт не містить, вчинити обов'язкові дії позивачу він не приписує, та відповідно не порушує права свободи та інтереси осіб публічно-правових відносин.

Таким чином, в даному випадку предметом оскарження можуть бути лише дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноваження щодо складання зазначеного акту та рішення, дії чи бездіяльність, вчинені суб'єктом владних повноважень на підставі зазначеного акту.

Відповідно до статті 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

У невідкладних випадках, пов'язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що примусове проникнення до зазначеного в акті опису й арешту майна від 18.03.2015р. могло бути здійснено лише на підставі судового рішення.

Проте, відповідно до акту опису й арешту майна від 18.03.2015р. державний виконавець не тримав доступу до приміщення по АДРЕСА_1.

Отже, доводи позивача щодо неправомірного проникнення відповідача до його приміщення не відповідають обставинам справи та є безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв на підставі та у встановленому чинним законодавством порядку, тому підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21.07.2015 р. у справі № 216/2289/15-ц залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України упродовж двадцяти днів після набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

З оригіналом згідно:

Помічник судді І.М. Щербатий