Справа № 816/139/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року 13:00 м. ПолтаваСправа № 816/139/16

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

суддів - Єресько Л.О. , Канигіної Т.С.,

за участю: секретаря судового засідання - Петренко О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Державної судової адміністрації України - Пелих Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Полтавської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії та стягнення вихідної допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2016 року ОСОБА_1 (надалі по тексту також - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (надалі по тексту також - ДСА України, відповідач1), Апеляційного суду Полтавської області (надалі по тексту також - відповідач2) про визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України та Апеляційного суду Полтавської області, яка полягає в неврахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", зобов'язання Державної судової адміністрації України виділити Апеляційному суду Полтавської області кошти для проведення виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в сумі 201870 грн та стягнення з Апеляційного суду Полтавської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в сумі 201870 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на протиправну бездіяльність відповідачів, що призвела до порушення його права на отримання вихідної допомоги, визначеної нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що діяли станом на момент подання ним заяви про відставку та прийняття Вищою радою юстиції України рішення від 26 листопада 2013 року № 1276/0/15-13 "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Полтавської області у зв'язку з поданням заяви про відставку". Зважаючи на встановлені законодавством гарантії щодо осіб, наділених статусом суддів, що не припиняється після його звільнення з посади, вважає за необхідне зобов'язати Державну судову адміністрацію України виділити Апеляційному суду Полтавської області кошти для проведення виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в сумі 201870 грн та стягнути останню на його користь для належного захисту його порушеного права.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Державної судової адміністрації України у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. В письмових запереченнях зазначав, що моментом виникнення права на виплату позивачеві вихідної допомоги є дата його фактичного звільнення, станом на яку діюча редакція Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не містила норми про виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У зв'язку з викладеним, відповідач1 вважає, що позов є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд Полтавської області явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, надав до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника. У письмових запереченнях посилався на дію норми частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в період з 03 серпня 2010 року по 31 березня 2014 року, яка виключена на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ, який набрав чинності 01 квітня 2014 року. Зважаючи, що позивач був звільнений із займаної посади після вказаного періоду, а саме 31 грудня 2014 року на підставі наказу голови Апеляційного суду Полтавської області, а чинним законодавством не передбачено виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою, то в Апеляційного суду Полтавської області підстав для нарахування та виплати спірної вихідної допомоги позивачу не було.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за даної явки.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

З матеріалів справи суд встановив, що ОСОБА_1 21 червня 1982 року обраний та зарахований на посаду народного судді Ленінського райнарсуду м. Полтави, з якої звільнений 22 червня 1987 року у зв'язку з закінченням строку повноважень.

В подальшому, 22 січня 1993 року обраний та зарахований на посаду народного судді Київського райнарсуду м. Полтави. 12 липня 1993 року обраний заступником голови Київського райнарсуду м. Полтави. 14 грудня 2000 року постановою Верховної ради України обраний безстроково суддею Полтавського обласного суду (нині - Апеляційний суд Полтавської області). 19 березня 2001 року звільнений із займаної посади у зв'язку з обранням суддею Полтавського обласного суду безстроково, на яку обраний та зарахований 20 березня 2001 року. 28 травня 2002 року звільнений з посади у зв'язку з переведенням до Апеляційного суду Харківської області, на підставі Указу Президента України № 405 від 26 квітня 2002 року. 11 січня 2006 року звільнений з посади у зв'язку з переведенням на посаду судді Апеляційного суду Полтавської області, на яку ОСОБА_1 прийнято з 12 січня 2006 року на роботу на посаду судді судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області /а.с.19/.

25 жовтня 2013 року позивачем подано заяву про відставку у зв'язку із досягненням граничного віку, на підставі якого Вищою радою юстиції України прийнято рішення від 26 листопада 2013 року № 1276/0/15-13 "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Полтавської області у зв'язку з поданням заяви про відставку" /а.с. 9/.

31 грудня 2014 року відповідно до Постанови Верховної ради України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII "Про звільнення суддів" звільнено з займаної посади у зв'язку із виходом у відставку /а.с.20/.

На підставі вказаної постанови ВРУ та на підставі наказу Апеляційного суду Полтавської області № 07-10/42 від 31 грудня 2014 року позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Полтавської області.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до довідки Апеляційного суду Полтавської області від 20 травня 2015 року № 06-29/122 вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат при звільненні суддя не отримав /а.с. 21/.

17 листопада 2015 року позивач звернувся до Апеляційного суду Полтавської області із заявою (вх.№12127/15) про виплату йому вихідної допомоги, за результатами розгляду якої відповідачем2 листом від 03 грудня 2015 № 01-34/20277/15 повідомлено позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати останньої у зв'язку з виключенням, станом на момент прийняття відповідачем2 наказу про звільнення позивача із займаної посади, норми статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", на підставі якої здійснюється таке нарахування та виплата /а.с.23/.

23 грудня 2015 року позивач звернувся до ДСА України із заявою про виплату йому вихідної допомоги, за результатами розгляду якої відповідачем1 листом від 05 січня 2016 року № А1607-15-2/16 повідомлено позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати останньої у зв'язку з виключенням норми статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", на підставі якої здійснюється таке нарахування та виплата.

З метою захисту порушених прав позивач звернувся до суду з вимогами визнати протиправною бездіяльність у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", просив зобов'язати Державну судову адміністрацію України виділити Апеляційному суду Полтавської області кошти для проведення виплати такої вихідної допомоги та стягнути вихідну допомогу з Апеляційного суду Полтавської області у зазначеному розмірі.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

В частині дотримання строку звернення до адміністративного суду належить звернути увагу, що згідно з частиною першою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №1-13/2013 у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що частина третя статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наведені норми Кодексу адміністративного судочинства України вказують, що право звернення до суду виникає з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, невиплата судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги є триваючим правопорушенням.

Оскільки рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №1-13/2013 встановлено про відсутність будь-яких обмежень у строкові звернення до суду щодо стягнення виплат, на які працівник має право відповідно до державних гарантій встановлених законодавством та уз урахуванням того, що позивач, починаючи з дня звільнення, та до моменту звернення до суду розраховував отримати належну йому суму виплат, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду у межах спору позивачем дотримано.

Виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

При цьому звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який, відповідно до частини першої статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (тут і далі нормативно-правові акти в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), становить не менше двадцяти років, та подання суддею заяви, яка є підтвердженням вільного волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Частина перша статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (надалі також - №2453-VI) передбачає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Зазначене вбачається також і з рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Так, Конституційний Суд України зокрема зазначив, що аналіз розділу VІІІ Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" дає підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Конституційним судом України також зауважено, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Тобто, реалізація права судді на відставку за наявності підстав, встановлених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", є підставою для виплати такому судді вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Суд враховує, що 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", яким виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Разом з тим, зазначена обставина не є підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги, оскільки право на відставку реалізовано ним до набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні".

В статті 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції» зазначено, що у разі звернення судді з заявою про звільнення з посади за власним бажанням Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді з посади до органу, який його призначив або обрав, після попереднього з'ясування дійсного волевиявлення судді, чи не має місце сторонній вплив на нього або примус.

Відповідно до частини 3 статті 109 Закону №2453-VI протягом одного місяця з дня надходження заяви Вища рада юстиції вносить до Верховної Ради України подання про звільнення судді з посади.

З урахуванням вимог, зазначених вище статей Закону №2453-VI, позивач подав заяву про відставку 25 жовтня 2013 року. Вища рада юстиції розглянула дану заяву та винесла 26 листопада 2013 року рішення № 1276/0/15-13 "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Полтавської області у зв'язку з поданням заяви про відставку".

В даному випадку суд звертає увагу на те, що у позивача виникло право на відставку під час дії норми Закону №2453-VI, що передбачала право на отримання позивачем вихідної допомоги. Так само реалізація права позивача на відставку, яка здійснювалося шляхом подання позивачем заяви до Вищої ради юстиції з подальшим направленням подання про звільнення до Верховної Ради України, мали місце до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VІІ від 27 березня 2014 року, яким із Закону №2453-VI було виключено статтю 136, що гарантувало виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку.

25 грудня 2014 року Верховна Рада України своєю постановою № 59-VІІІ звільнила позивача з займаної посади судді Апеляційного суду Полтавської області. Тобто, питання про звільнення позивача з посади судді у відставку вирішувалося Верховною Радою України протягом тривалого періоду часу (рік і два місяці).

З огляду на зазначені обставини справи, суд вважає, що довго тривалість вирішення Верховною Радою України питання щодо звільнення позивача не залежала від його волі, а тому даний факт не може впливати на вирішення питання про нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги за законодавством, чинним на час подання ним заяви про відставку та здійснення відповідних дій щодо реалізації цього права.

Крім того, суд звертає увагу на приписи статті 22 Конституції України. Зокрема, відповідно до частини третьої цієї статті: «При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 03.06.2013 року № 1-2/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України окремих положень статті 2, абз.2 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») зазначив, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення ним правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Також в даному рішенні Конституційний Суд України вказав, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляються можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантії незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення.

Враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та також гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на нарахування та виплату йому вихідної допомоги, визначеної ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній до 27 березня 2014 року).

При цьому, судом встановлено, що відповідно до довідки Апеляційного суду Полтавської області від 03 березня 2016 року № 06-29/201, наданої на вимогу суду, розмір суддівської винагороди (місячної заробітної плати) ОСОБА_1, станом на 26 листопада 2013 року складала 20187,20 грн: у тому числі посадовий оклад - 12617 грн, надбавка за вислугу років 60 % - 7570,20 грн /а.с.79/.

Таким чином, розмір вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою становитиме 201870 грн, як то визначено позивачем та не спростовувалось відповідачами.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача про визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України та Апеляційного суду Полтавської області, яка полягає в не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд виходив з наступного.

Статтею 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Так, судом встановлено та не заперечується відповідачами, що Вищою радою юстиції України прийнято рішення від 26 листопада 2013 року № 1276/0/15-13 "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Полтавської області у зв'язку з поданням заяви про відставку", відповідно до якого встановлено, що 25 жовтня 2013 року позивачем подано заяву про відставку, а також що він має необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» /а.с. 9/.

Вважаючи за необхідне визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, яка полягає к ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, позивач обґрунтував свою позицію тим, що відповідач1 виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, а тому саме ним допущено вказану бездіяльність, що призвела до порушення прав судді у відставці ОСОБА_1

Надаючи оцінку викладеному, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції чинній на момент звільнення позивача) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Бюджетні призначення на утримання судів належати до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною 2 даної статті також визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації.

Відповідно до частини 2 статті 145 Закону №2453-VI Державна судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України.

Таким чином, Державна судова адміністрація України, як головний розпорядник бюджетних коштів в аспекті фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції доводить до розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (одержувачів бюджетних коштів) відомості про обсяги асигнувань.

Разом з тим, згідно до ч. 5 ст. 148 цього Закону №2453-VI державна судова адміністрація України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України.

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 22 жовтня 2010 року №12 матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів відноситься до компетенції Державної судової адміністрації України.

Так, ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів, представляє суди у відносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування в межах повноважень, установлених законом (абз. 2 п. 1 Положення).

В той же час згідно до п.п. 30 п. 4 цього Положення ДСА України відповідно до покладених на неї завдань здійснює внутрішній контроль за використанням бюджетних коштів і матеріальних ресурсів у судах, територіальних управліннях, на підприємствах, в установах і організаціях, що належать до сфери управління ДСА України, аналізує ефективність використання бюджетних коштів їх розпорядниками нижчого рівня та одержувачами на основі поданих ними звітів в установленому законодавством порядку.

Однак, суд вважає за необхідне наголосити, що частинами першою-другою статті 23 Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року N 2456-VI (з наступними змінами та доповненнями) будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 цього ж Кодексу керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Тобто, суд зауважує, що відповідача1 уповноважено здійснювати організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади та здійснювати внутрішній контроль за використанням бюджетних коштів і матеріальних ресурсів у судах, однак обов'язок в частині нарахування та виплати коштів вихідної допомоги належить безпосередньо відповідчу2, як особі з якою позивач перебував у трудових відносинах та отримував щомісячне грошове забезпечення.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги позивача в цій частині, а саме - визнати протиправною бездіяльність Апеляційного суду Полтавської області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній до 27 березня 2014 року).

Надаючи правову оцінку вимогам позивача про зобов'язання Державної судової адміністрації України виділити Апеляційному суду Полтавської області кошти для проведення виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в сумі 201870 грн, суд виходив з наступного.

Виходячи з системного аналізу вказаних вище норм Бюджетного кодексу України, якими регламентовано порядок здійснення нарахувань коштів, суд зауважує, що у разі виконання відповідачем2 як роботодавцем своїх повноважень в частині нарахування такої вихідної допомоги, у тому числі шляхом визначення її при затвердженні фонду оплати праці, у ДСА України будуть відсутні підстави для незабезпечення відповідного бюджетного призначення.

Судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання та спрямовано на відновлення порушених прав, свобод та інтересів. Виходячи із змісту законодавства воно не може регулювати суспільні відносини на майбутнє.

Таким чином, вимога про зобов'язання Державної судової адміністрації України виділити Апеляційному суду Полтавської області кошти для проведення виплати ОСОБА_1 спірної вихідної допомоги є передчасною. Крім того, станом на дату розгляду даної справи у суду відсутні підстави вважати, що відповідач1 буде відмовлятись від виконання таких дій.

При цьому, суд зауважує, що дана вимога є такою, що взаємовиключає задоволення вимог позивача в частині стягнення спірної вихідної допомоги, а зважаючи, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не призведе до належного та повного його поновлення, як то відбудеться у разі задоволення вимог шляхом стягнення спірної вихідної допомоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

З урахуванням задоволення судом вимог про визнання протиправною бездіяльності Апеляційного суду Полтавської області, яка полягає в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 спірної вихідної допомоги, суд вважає за необхідне, задля належного та повного поновлення порушеного права позивача, задовольнити його вимоги в частині стягнення з Апеляційного суду Полтавської області на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній до 27 березня 2014 року) в сумі 201870 грн (двісті одну тисячу вісімсот сімдесят гривень).

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Крім того, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині визнання протиправною бездіяльності Апеляційного суду Полтавської області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній до 27 березня 2014 року), а також стягнення з Апеляційного суду Полтавської області на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній до 27 березня 2014 року) в сумі 201870 грн (двісті одну тисячу вісімсот сімдесят гривень).

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Полтавської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії та стягнення вихідної допомоги - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Апеляційного суду Полтавської області, яка полягає в не врахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній до 27 березня 2014 року).

Стягнути з Апеляційного суду Полтавської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній до 27 березня 2014 року) в сумі 201870 грн (двісті одну тисячу вісімсот сімдесят гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 21 березня 2016 року.

Головуючий суддя І.Г. Ясиновський
суддя суддя Л.О. Єресько Т.С. Канигіна