Справа № 807/2456/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 р. Справа № 876/1413/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Шинкар Т.І.,
суддів Пліша М.А.,
Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року у справі №807/2456/15 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

29.12.2015р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , просив зобов`язати командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України вирішити питання про звільнення позивача за закінченням дії строку контракту від 14.10.2011р.
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.02.2016р. у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.02.2016р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у зв`язку з закінченням контракту ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини про звільнення, проте в задоволенні рапорту було відмовлено, оскільки на думку відповідача це суперечить п.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до контракту від 14.10.2011р. строк його дії припиняється 14.10.2014р. Відповідно до Указів Президента України від 14.01.2015р. №15/2015 «Про часткову мобілізацію» та №328/2015 підлягають демобілізації в період липня-вересня 2015 року військовослужбовці, які призвані на військову службу під час мобілізації згідно Указу Президента від 21.07.2014р. і яких не було звільнено. Відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014р. №607 «Про часткову мобілізацію», на який покликається відповідач, зазначено, що часткова мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. На момент закінчення дії контракту вказаний Указ втратив свою силу, а тому посилання на нього як на підставу продовження контракту від 14.10.2011р. є протиправним. Вказує, що після закінчення терміну контракту пройшли дві хвилі демобілізації і твердження відповідача про те, що для контрактників, яким продовжили службу повинен бути окремий Указ Президента України, з яким погодився суд першої інстанції, є невірним. Крім того, закінчився термін контракту відповідно до п.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», так як продовження контракту під час особливого періоду Указом Президента можливе тільки на рік і тому контракт повторно закінчився 14.10.2015р.
Сторони до суду явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.
В порядку ст.41 КАС України, з врахуванням неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 з одного боку та Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_2 з іншого боку укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до п.3 вказаного контракту цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки (а.с.16-17).
24.12.2015р. ОСОБА_1 подано рапорт на ім`я командира інженерної роти з проханням клопотати перед вищестоящим командуванням про звільнення з лав Збройних сил України по закінченню умов контракту 14.10.2014р. (а.с.8).
Того ж числа, надано відповідь позивачу на поданий рапорт, у вигляді резолюції «Тов. ОСОБА_2 - ознайомтесь та доведіть до солдата в/сл. за контрактом ОСОБА_1 , та о/с в/сл. за контрактом підрозділу Указ Президента України №417/2015 від 14.07.15р. ст.252 п.2».
Вважаючи дії командування військової частини неправомірними, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено зміст понять «мобілізація», «особливий період» та «демобілізація», за змістом яких особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі Закон №2232-XII) проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з ч.1 ст.19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Відповідно до ч.4 ст.19 Закону №2232-XII форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з ч.3 ст.23 Закону №2232-XII для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
17 березня 2014 року виконуючий обов`язки Президента України Голова Верховної Ради України ОСОБА_3 підписав Указ №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який 18.03.2014р. був затверджений Верховною Радою України.
Оскільки контракт про проходження ОСОБА_1 військової служби в Збройних Силах України був укладений на три роки з 14.10.2011р. по 14.10.2014р., отже такий діяв під час настання особливого періоду.
Згідно з ч.9 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі регулюються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (далі Положення №1153/2008).
Відповідно до п.24 Положення №1153/2008 новий контракт про проходження військової служби набирає чинності з дня, наступного за днем закінчення строку дії попереднього контракту, за винятком військовослужбовців, у яких дія контракту про проходження військової служби продовжена в особливий період.
Відповідно до норм п.252 Положення №1153/2008, в редакції Указу Президента №417/2015 від 14.07.2015р. (набрав чинності з 17.07.2015р.), у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду: військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Колегія суддів зауважує, що відповідно до п.4 Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України від 14.10.2011р. сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
З матеріалів справи вбачається, що 04.03.2015р. позивач вже звертався з рапортом до відповідача з проханням щодо звільнення його з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту та у зв`язку з службовою невідповідністю, так як продовжувати контракт не бажає. Відповідно до резолюцій, рапорт від 04.03.2015р. не був задоволений, оскільки суперечив вимогам п.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
24.12.2015р. ОСОБА_1 повторно подано рапорт про звільнення з лав Збройних сил України по закінченню умов контракту 14.10.2014р. у задоволенні якого відмовлено фактично з підстав встановлених ч.2 п.252 Положення №1153/2008.
Таким чином, питання про звільнення позивача з лав Збройних сил України з підстав закінчення умов контракту 14.10.2014р., вирішено шляхом відмови у задоволенні поданого рапорту від 24.12.2015р., яка доведена до відома ОСОБА_1 , що ним не заперечується, а сама відмова останнім не оскаржується.
На підставі аналізу вказаних законодавчих положень, обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що рапорт від 24.12.2015р. розглянутий відповідачем, доведений ОСОБА_1 до відома, тому право позивача на розгляд його рапорту відповідачем реалізовано, а тому відсутні підстави для задоволення позову щодо зобов`язати командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України вирішити питання про звільнення позивача за закінченням дії строку контракту від 14.10.2011р.
Вірними також є висновки суду першої інстанції, що в разі незгоди позивача із рішенням командира про відмову у задоволенні рапорту на його звільнення, такий може звернутися до суду з вимогою про визнання рішення протиправним, якщо вважає що таким рішенням порушено його права та свободи, проте таких позовних вимог позивачем не заявлено.
Водночас, висновки суду першої інстанції в частині обставин дії контракту позивача від 14.10.11р. є передчасними, оскільки такі не входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року у справі №807/2456/15 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

Н.В. Ільчишин

Повний текст Ухвали складено 23.03.2016р.