Справа № 826/10223/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 березня 2016 року письмове провадження № 826/10223/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Держаного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Київської обласної філії Управління Держземагентства у Васильківському районі Київської області
провизнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Держаного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Київської обласної філії (далі - відповідач 1 або ДП «ЦДЗК» Київської обласної філії), Управління Держземагентства у Васильківському районі Київської області (далі - відповідач 2), в якому просила:

1. Визнати бездіяльність відповідача 1 щодо не складання технічної документації землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка належить на підставі державного акту НОМЕР_1 ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

2. Зобов'язати відповідача 1 вчинити дії, а саме: скласти технічну документацію землеустрою щодо становлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка належить на підставі державного акту НОМЕР_1 ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

3. Зобов'язати відповідача 2 вчинити дії, а саме: здійснити внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру по належній на праві власності ОСОБА_1 земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, у межах за фактичним використанням земельної ділянки та видати ОСОБА_1 відповідний витяг із Державного земельного кадастру про присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача 1 щодо не складання технічної документації землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка належить на підставі державного акту НОМЕР_1 ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, відповідачем 2 не внесені відомості про таку земельну ділянку до Державного земельного кадастру та не присвоєно кадастровий номер, чим порушено її права та законні інтереси.

У судовому засіданні 25.01.2016 року представником позивача подані суду зміни позовних вимог, в яких він просив суд:

1. Зобов'язати відповідача 1 привести технічну документацію, яка розроблялась відповідно до договору № 211 від 24.11.2014 року на розроблення технічної документації із землеустрою у відповідність до вимог чинного законодавства.

2. Скасувати рішення відповідача 2 № РВ-015 про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 18.08.2015 року.

3. Зобов'язати відповідача 2 здійснити внесення відомостей (змін про них) до Державного земельного кадастру по належній на праві власності ОСОБА_1 земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, у межах за фактичним використанням земельної ділянки та видати ОСОБА_1 відповідний витяг з Державного земельного кадастру про присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що внаслідок виготовлення відповідачем 1 технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, що належить позивачу на праві приватної власності, з порушенням вимог земельного законодавства, відповідачем 2 прийняте протиправне рішення про відмову позивачу у внесенні до Державного земельного кадастру відповідних відомостей про земельну ділянку позивача, що порушує її права та інтереси як власниці такої земельної ділянки.

За результатом розгляду заявлених представником позивача змін позовних вимог, суд дійшов висновку, що вимоги № 1 та № 2 змінюють підстави та предмет адміністративного позову, тому не прийняв їх, оскільки Кодексом адміністративного судочинства України позивачу надана можливість змінити або підставу або предмет. В той же час, суд прийняв вимоги № 3.

Представник відповідача 1 проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених до відповідача 1 вимог, оскільки позивачу було видано технічну документацію із землеустрою, що є предметом спору у даній справі. Також, просив розглянути справу без участі уповноваженого представника.

Представник відповідача 2 проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених до відповідача 2 вимог з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, оскільки подана відповідачу 2 технічна документація із землеустрою на земельну ділянку, що належить позивачу на праві приватної власності, складена з порушенням вимог земельного законодавства, що є підставою для відмови у державній реєстрації такої земельної ділянки. Також, відповідач 2 просив розглянути справу без участі уповноваженого представника за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з неприбуттям у судове засідання представників відповідачів, суд перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням VI сесії XXII скликання Дібрівської сільської ради народних депутатів від 20.12.1996 року ОСОБА_1 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,339 га., що розташована на території АДРЕСА_1 для будівництва, обслуговування житлового будинку - 0,250 га., ведення особистого підсобного господарства - 0,089 га.

На підставі зазначеного рішення, ОСОБА_1 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю від 29.10.1997 року НОМЕР_1, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 192, який не містить кадастрового номеру відповідної земельної ділянки. Проте, такий акт не містить даних про кадастровий номер земельної ділянки.

Між позивачкою (замовник) та відповідачем 1 (виконавець) було укладено договір № 211 на розроблення технічної документації із землеустрою від 24.11.2014 року, за умовами якого виконавець зобов'язувався своїми засобами за рахунок замовника виконати складання технічної документації по земельній ділянці, що розташована: Київська область, Васильківський район Дібрівська сільська рада, АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка), а замовник - прийняти і оплатити виконані роботи. Результатом зазначених робіт є виробництво технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Загальна вартість робіт склала 3 397,61 грн. Виконавець приступає до виконання робіт не пізніше 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від замовника вихідних даних та документів, а також 100 % попередньої оплати. Кінцевий термін виконання робіт - не пізніше 175 календарних днів з моменту отримання від замовника вихідних даних та документів. Строк дії договору - до 23.05.2015 року.

При цьому, згідно положень пункту 7.3. зазначеного Договору, у випадку, якщо у базі даних АС ДЗК занесені земельні ділянки, координати яких накладаються на земельну ділянку, то цей випадок вирішується в судовому порядку шляхом подання замовником відповідного позову у разі, якщо це питання не може вирішитися іншим чином (мирова угода, можливість ув'язати координати земельних ділянок замовника та сусідніх між собою тощо). Строки виконання робіт в такому випадку продовжуються на строк судового розгляду.

У зв'язку з невиконанням робіт, передбачених укладено договором № 211, представник позивача звертався до виконавця з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію та копії документів стосовно відповідної земельної ділянки, а саме технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натру (на місцевості), що є предметом зазначеного договору.

Листом від 24.03.2015 року № 3-4/137 відповідач 1 повідомив представника позивача, що розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ОСОБА_1, що є предметом договору № 211 від 24.11.2014 року призупинено, у зв'язку з тим, що є накладання з суміжною земельною ділянкою, що видно на Плані території земельних ділянок, про що позивача було повідомлено.

Крім того, представник позивача звертався з адвокатськими запитами до Дібрівської сільської ради, Управління Держкомзему у Васильківському районі та м. Василькові, Відділу архітектури та містобудування Васильківської районної державної адміністрації, Васильківського районного архіву щодо надання інформації стосовно зазначеної земельної ділянки, планів зовнішніх меж земельної ділянки, вихідної земельно-кадастрової інформації, інформації щодо умов відведення земельної ділянки, графічні матеріли, копії з Генплану тощо, за результатами розгляду яких, отримав ґрунтовні відповіді.

Згідно матеріалів справи, позивач зверталась до відповідача 2 із заявою про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 18.08.2015 року № ЗВ-015, за результатом розгляду якої отримала рішення від 18.08.2015 року № РВ-015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, у зв'язку з невідповідністю поданих документів вимогам абзацу 2 статті 29 Закону України «Про землеустрій», пунктам 3.12. та 3.14. Інструкції про відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками; підпункту 1 пункту 74 Порядку ведення Державного земельного кадастру. Також, зазначеним рішенням рекомендовано привести документацію із землеустрою у відповідність до вимог винного законодавства та усунути перетин меж із земельними ділянками з кадастровими номерами :01:008:0018 та :01:008:0025.

В той же час, згідно відмітки на технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, виконаній відповідачем 1, позивач отримала її 08.10.2015 року. Проте доказів звернення до відповідача 2 із заявою про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з урахуванням отриманої документації, позивачем суду не подано.

При цьому, позивач вважаючи, що відновлення її порушених прав можливе шляхом зобов'язання відповідача 2 вчинити певні дії, звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку, за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 8-10 статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру установлює Закон України «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону, Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Порядок ведення Державного земельного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до вимог цього Закону (частина 3 статті 5 Закону).

Згідно частини 1, 2 статті 6 Закону, ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

До повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належать, крім іншого, внесення до Державного земельного кадастру та надання відомостей про землі, розташовані у межах державного кордону України, територій Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, районів, сіл, селищ, міст; здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні (частина 2 статті Закону).

Згідно частини 1 статті 9 Закону, внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер (частина 1 статті 16 Закону).

Згідно статті 20 Закону, відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру є обов'язковим.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону, відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру, зокрема, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Згідно частин 1-6, 9 статті 24 Закону, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, крім іншого, власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи.

Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, державна реєстрація земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру здійснюється у чітко визначеному Законом порядку та з дотриманням законодавчо визначеної процедури виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який, у свою чергу, наділений правом зареєструвати земельну ділянку або відмовити у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки.

Таким органом, є Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України).

Згідно пункту Положення про Держземагентство України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 року № 445/2011 (далі - Положення), Держземагентство України є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Основними завданнями Держземагентства України є реалізація державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності (підпункт 1 пункту 3 Положення).

Держземагентство України відповідно до покладених на нього завдань, крім іншого, здійснює ведення і адміністрування державного земельного кадастру та отримує інформацію про відведення земельних ділянок; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок та обмежень у їх використанні; (підпункти 15, 17 пункту 4 Положення).

Держземагентство України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, а також через міськрайонні, міжміські, міжрайонні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Наведені вище положення Закону аналогічно закріплені й у Порядку ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, який визначає процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру.

Згідно приписів пункту 5 зазначеного Порядку закріплено, що втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об'єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов'язану із здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється.

Під втручанням у діяльність Державного кадастрового реєстратора розуміється прямо не передбачена законодавством дія будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об'єднань, яка стосується здійснення Державним кадастровим реєстратором повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком.

З огляду на викладені норми, повноваження по внесенню відомостей про земельні ділянки (змін про них) до Державного земельного кадастру (здійснення реєстрації земельної ділянки або відмова у здійсненні такої реєстрації) належать, центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який здійснює такі повноваження як безпосередньо, так і через утворені в установленому порядку територіальні органи, у тому числі через відповідача 2, тобто відповідач 2 наділений дискреційними повноваженнями по внесенню відомостей (реєстрації) про земельні ділянки (змін про них) до Державного земельного кадастру.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно частин 1, 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача коштів; тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Аналогічна правова позиція підтверджується численною судовою практикою, зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.07.2014 року у справі № К/800/62158/13 встановлено, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачами належним чином виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій