Справа № 804/5738/15
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2015 р. справа № 804/5738/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Павловського Д.П., розглянувши в скороченому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом управління Пенсійного фонду України в м. Жовтих Водах Дніпропетровської області до Державного підприємства «Аграрний цех «Жовторічанський» про стягнення заборгованості в сумі 2507,72 грн., -
28 квітня 2015 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов управління Пенсійного фонду України в м. Жовтих Водах Дніпропетровської області до Державного підприємства «Аграрний цех «Жовторічанський» про стягнення заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій за списком № 2 за березень 2015 року в сумі 2507,72 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що внаслідок порушення вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV відповідач має заборгованість зі сплати фактичних витрат на виплату і доставку пенсій за Списком № 2 за березень 2015 року на суму 2507,72 грн., яку в добровільному порядку не відшкодовує.
16.02.2012 року господарським судом Дніпропетровської області введено процедуру санації ДП «Аграрний цех «Жовторічанський», керуючим санацією призначено арбітражного керуючого ОСОБА_1
На даний час щодо ДП «Аграрний цех «Жовторічанський» триває процедура санації, повноваження керуючого санацією виконує арбітражний керуючий ОСОБА_1
Також, керуючий санацією зазначив, що згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» -мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства.
Згідно із ч. 7 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» - дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.
Відповідно до абз. 4 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції Закону України від 22.12.2011 р. №4212-УІ): звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.
Окрім цього, зауважив, що з урахуванням приписів ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» УПФУ в м. Жовті Води Дніпропетровської області, виступаючи як кредитор Боржника, повинен був звернутися до господарського суду Дніпропетровської області з письмовою заявою про грошові вимоги до боржника у справі № 38/5005/6563/2011 про банкрутство ДП «Аграрний цех «Жовторічанський».
Отже, на думку відповідача, розгляд даного спору повинен здійснюватися у справі про банкрутство ДП «Аграрний цех «Жовторічанський» та у господарському суді Дніпропетровської області, оскільки є безпосередньо повязаним зі справою №38/5005/6563/2011 про банкрутство ДП «Аграрний цех «Жовторічанський».
Таким чином, відповідач, з посиланням на ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вважає, що з моменту порушення справи про банкрутство Державного підприємства «Аграрний цех «Жовторічанський», даний спір належить до юрисдикції господарського суду, а тому, просив суд закрити провадження у справі.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне.
Відповідно до п. 1-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про віпновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 № 4212-VI (в редакції згідно Закону України від 02.10.2012 року № 5405-VI): положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом; положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом; положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Оскільки провадження у справі про банкрутство відповідача порушено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.05.2011 року, тобто, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 №4212-VI, положення зазначеного закону не можуть застосовуватись господарськими судами у відношенні такого боржника, в тому числі не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і положення ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, що вступила в дію 19.01.2013 року.
Позивач, як кредитор, заявляв вимоги про стягнення на його користь коштів в сумі 2507,72 грн. з відповідача, як боржника, у встановленій законом процедурі банкрутства. Тобто за такими вимогами позивач є поточним кредитором згідно визначення термінів, наведених у ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Крім того, у п. 19 листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 року №01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VI" визначено, що згідно з абзацом 4 частини 8 ст.23 Закону до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають будь-які (незалежно від характеру правовідносин) поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури кредитори з поточними вимогами до боржника повинні звертатися в межах провадження у справі про банкрутство незалежно від того, чи розглянуті відповідні вимоги у позовному провадженні.
Таким чином, у даному випадку, відповідач не є особою, процедура банкрутства якого регулюється Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 №4212-VI (в редакції, що набрала законної сили 19.01.2013 року), а поточні вимоги до такого боржника не можуть розглядатися в порядку, що передбачений ч. 4 ст. 10, ч. 8 ст. 23 вказаного закону (в новій редакції), та згідно підвідомчості, визначеної п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України.
Зміни до Господарського процесуального кодексу України в частині доповнення п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України внесені саме згідно п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 року №4212-VI, а відтак, підлягають застосуванню з урахуванням положень ч. 4 ст. 10 Закону у вказаній редакції саме у відношенні вимог до боржників, процедура банкрутства яких регулюється законом в новій редакції.
Законом України «Провнесення змін до деяких законодавчих актів України щодо подальшого удосконалення адміністрування податків і зборів" від 6.12.2012 року №5518-VI були внесені зміни до деяких законодавчих актів.
Так, частину 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України від 22.12.2011 року №4212-VI викладено в наступній редакції: "Суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України".
Пункт 7 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України викладено в такій редакції: "справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорахпро визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України".
Цими ж змінами у Кодексі адміністративного судочинства України у пункті 1 частини першої статті 3 слова "крім випадків, встановлених законом" виключено, та пункт 5 частини третьої статті 17 виключено.
Внесення вказаних змін до процесуального закону, яким є Кодекс адміністративного судочинства України, обумовлює необхідність встановлення адміністративним судом обставин щодо належності розгляду в порядку адміністративного судочинства вимог до боржника у відношенні якого порушено провадження у справі про банкрутство з урахуванням положень спеціального закону (Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що даний спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
З матеріалів справи вбачається, що Державне підприємство «Аграрний цех «Жовторічанський» зареєстроване в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Жовтих Водах Дніпропетровської області як платник єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.
Управління Пенсійного фонду України в м. Жовтих Водах Дніпропетровської області відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах та районах у містах здійснює облік платників страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, збирання та акумулювання в районі страхових внесків та інших коштів, призначених для пенсійного забезпечення, повного і своєчасного фінансування витрат на виплату пенсій, допомоги на поховання та інших соціальних виплат, що здійснюються за рахунок коштів Фонду. Управління відповідно до покладених на нього завдань забезпечує додержання підприємствами, установами, організаціями та громадянами вимог законодавства про державне соціальне страхування стосовно пенсійного забезпечення, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, допомогу на поховання та інші соціальні виплати відповідно до чинного законодавства.
Як свідчать матеріали справи, відповідачем не відшкодовуються УПФУ суми фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за віком, призначених на пільгових умовах відповідно до п. «б»-«з». ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зважаючи на несплату відповідачем суми заборгованості, позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Аграрний цех «Жовторічанський» про стягнення заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату і доставку пільгової пенсії у розмірі 2507,72 грн.
Відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ та розділу 6 Інструкції «Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України», затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року №21-1 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції 16 січня 2004 року за №64/8663 (далі Інструкція №21-1), підприємства та організації вносять до Пенсійного фонду за місцем свого розташування плату, що покриває витрати на виплату пенсій, призначених відповідно до пунктів «а», «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до досягнення робітником пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з нормами пункту 2 розділу 15 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Виходячи з приписів п. 16 розділу 15 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовується в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
Статтею 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об'єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об'єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.
Пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, за якими підтверджується право працівника на пільги та компенсації, пов'язані із зайнятістю в несприятливих умовах праці: чоловіки - після досягнення 60 років; жінки - після досягнення 55 років.
Згідно із пунктами 6.1. та 6.2. Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 № 21-1 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 за № 64/8663 (надалі Інструкція № 21-1), відшкодуванню підлягають витрати Пенсійного фонду на виплату і доставку пенсій призначених на пільгових умовах відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в таких розмірах:
- 100 % фактичних витрат на виплату і доставку пенсій призначених відповідно до абз. 1 ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застрахованим особам, які працювали або працюють на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Відповідно п.п. 6.4., 6.5., 6.7., 6.8., п. 6 зазначеної Інструкції розмір сум до відшкодування на поточний рік визначається органами Пенсійного фонду України щорічно у розрахунках фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених відповідно до частини 2 «Прикінцевих положень» Закону (згідно з додатками 6 та 7), які надсилаються підприємствам до 20-го січня поточного року та протягом 10 днів з новопризначених (перерахованих) пенсій. Розрахунки складаються на підставі відомостей відділів з призначення пенсій органів Пенсійного фонду України, які подаються згідно з додатком 8 та додатком 8а до 1 січня поточного року та протягом 10 днів з дня прийняття рішення про призначення нової пенсії. Підприємства щомісяця до 25-го числа вносять до Пенсійного фонду зазначену в повідомленні місячну суму фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах. У разі зміни розміру пенсії або настання обставин, які впливають на суму відшкодування (смерть пенсіонера, зміна місця проживання та ін.), органи Пенсійного фонду повідомляють про це підприємства в місячний термін з моменту виникнення цих обставин. Суми фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за період з дати призначення пенсії до дати складання розрахунку фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених відповідно до частини 2 «Прикінцевих положень» Закону, сплачуються одночасно із оплатою фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за перший поточний місяць.
У разі призначення пенсій на пільгових умовах особам, які мають необхідний стаж роботи не за місцем призначення цієї пенсії, орган Пенсійного фонду за місцем призначення пенсії надсилає розрахунок згідно з додатками, зазначеними у пункті 6.4 цієї глави для зазначених підприємств, у двох примірниках через орган Пенсійного фонду за місцезнаходженням цього підприємства (крім підприємств, місцезнаходженням яких є вільна економічна зона "Крим"). Відшкодування сум фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, у таких випадках здійснюється підприємством на рахунки органу Пенсійного фонду за місцезнаходженням підприємства.
Таким чином, на відповідача покладено обовязок щомісяця до 25-го числа в повному обсязі відшкодовувати витрати Пенсійного фонду на виплату і доставку пенсій, призначених особам, які працювали або працюють на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Сума заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах по списку № 2 за період березень 2015 року становить 2507,721 грн., що також підтверджується розрахунком суми позову зі сплати фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій станом на 25.03.2015 року та карткою особового рахунку, які долучені до матеріалів справи.
Суд зазначає, що єдиним документом, на підставі якого відповідач має нести обовязок згідно з чинним законодавством по відшкодуванню витрат на виплату та доставку пенсій, є розрахунок відповідного органу ПФУ, яким виплачено відповідні кошти пенсіонерам.
На час розгляду справи вище зазначена заборгованість відповідачем у добровільному порядку не погашена, відповідач доказів оскарження розрахунку, а також сплати спірної суми не надав, доводів позивача не спростував.
При цьому, судом також враховується і те, що розрахунки органів Управління Пенсійного фонду України фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій є узгодженими з моменту їх отримання відповідачем і обов'язковими для виконання. Розрахунок є актом індивідуальної дії суб'єкта владних повноважень, відповідач не оскаржив отриманий ним розрахунок, а тому такий розрахунок є обов'язковим для виконання, тобто підлягає сплаті.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 1 та пункту 4 статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або знання його банкрутом", мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).
З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов'язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов'язання. З огляду на наведене можна зробити висновок про те, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.
Що стосується зобов'язань поточних кредиторів, то за цими зобов'язаннями, згідно із загальними правилами, нараховуються неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).
З огляду на наведене, оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то, відповідно, і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення, а тому, стягнення з підприємства суми заборгованості ґрунтується на законі.
Враховуючи те, що строк виконання зобов'язань зі сплати витрат на виплату та доставку пільгових пенсій у позивача настав в березні 2015 року, тобто після порушення провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, то дія мораторію на виконання цих зобов'язань не розповсюджується.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2011 року № 21-113а11.
Виходячи з вищенаведеного, суд вважає правомірним стягнення з відповідача на користь Управління Пенсійного фонду України в м. Жовтих Водах Дніпропетровської області заборгованості в сумі 2507,72 грн., оскільки доказів добровільного погашення боргу відповідачем до суду не надано.
Керуючись статтями 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов Управління Пенсійного фонду України в м. Жовтих Водах Дніпропетровської області до Державного підприємства «Аграрний цех «Жовторічанський» про стягнення заборгованості в сумі 2507,72 грн. - задовольнити повністю.
Стягнути з Державного підприємства «Аграрний цех «Жовторічанський» на користь Управління Пенсійного фонду України в м. Жовтих Водах Дніпропетровської області заборгованість зі сплати фактичних витрат на виплату і доставку пенсій за Списком №2 в сумі 2507,72 грн.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає негайному виконанню відповідно до статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_2