Справа № 825/3661/15-а
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/3661/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

представника позивача Коленченка О.О.,

представників відповідача Кожемяки Ю.М.,

Самоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго" до Державної фінансової інспекції в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Облтеплокомуненерго" (далі-ПАТ "Облтеплокомуненерго", позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в Чернігівській області (далі - ДФІ в Чернігівській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги від 28.10.2015 № 25-06-18-14/6389.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ДФІ в Чернігівській області в період з 01.01.2014 по 31.07.2015 проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ПАТ "Облтеплокомуненерго", з висновками якої позивач не погоджується. Вважає, що документально та нормативно не підтверджуються виявлені під час перевірки порушення, а тому підстави для направлення вимоги за № 25-06-18-14/6389 відсутні. Крім того звертає увагу на те, що ним не оспорюється правильність обчислення збитків, а фактично оспорюється неправомірне зазначення в оскаржуваній вимозі допущені порушення.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити та врахувати висновки економічної експертизи.

В судовому засіданні представники відповідача просили відмовити в задоволенні позову. Наполягають на тому, що при проведенні ревізії у позивача та складання оскаржуваної вимоги ДФІ в Чернігівській області діяла на підставі, в межах та у спосіб визначений чинним законодавством України.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Встановлено, що відповідно до п. 2.9 Плану контрольно-ревізійної роботи ДФІ України на ІІІ квартал 2015 року та на підставі направлень на проведення ревізії від 29.07.2015 № 494 та № 495, від 10.08.2015 № 514, від 11.08.2015 № 518, від 14.08.2015 № 528 посадовими особами ДФІ в Чернігівській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ПАТ "Облтеплокомуненерго" за період з 01.01.2014 по 31.07.2015, результати якої відображені в акті від 15.10.2015 № 25-06-21/12 (т.1, а.с.25-53).

В акті ревізії від 15.10.2015 № 25-06-21/12 зазначені наступні порушення:

- п. 22 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 до собівартості теплової енергії віднесено відсотки за кредитним договором, умови якого не погоджено з уповноваженим органом в сумі 1 203 929,18 грн.;

- п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, ч. 1, ч. 2 ст. З Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пп. 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, п. 6 Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014р. № 30, а саме ПАТ "Облтеплокомуненерго" безпідставно включило до адміністративних витрат за 9 місяців 2014 року та до розрахунку різниці в тарифах за 9 місяців 2014 року суму 311 453,34грн. (частина вартості стратегічного плану, яка припадає на населення), що призвело до завищення обсягу заборгованості з різниці в тарифах на загальну суму 311 453,34 грн.;

- п. 6.4.4.1 Правил визначення вартості будівництва (ДСТУ Б.Д. 1.1- 1:2013), прийнятих та наданих чинності наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013 № 293, а саме завищено фізичні обсяги виконаних ремонтних робіт на суму 55 096,38 грн.

Усунути ці порушення Інспекція вимагає у вимозі від 28.10.2015 № 25-06-18- 14/6389 (т.1 а.с.23-24) наступним чином: "усунути виявлені порушення законодавства, в установленому законодавством порядку", тобто, не вказує конкретного способу усунення порушення, а відносить вибір такого способу на розсуд підконтрольної установи з одним лише обмеженням - він повинен бути передбачений діючим законодавством.

У зв'язку з цим суд також звертає увагу на те, що в оскарженій вимозі констатуються факти допущення позивачем декількох порушень, однак усунути їх вимагається одним загальним способом, а саме "в установленому законодавством порядку".

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначені приписами Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26.01.1993№ 2939-XII.

Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" передбачено, що державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

В силу положень ч.1 ст.4 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Пунктом 2 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550 (далі - Порядок № 550), положення якого спрямовані на законодавчу деталізацію правовідносин з приводу реалізації органами державного фінансового контролю владних управлінських функцій контролю у спосіб проведення інспекцій також зазначено, що інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об'єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Згідно п.7 ч.1 ст.10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органам державного фінансового контролю надано право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Статтею 15 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" передбачено, що службові особи органу державного фінансового контролю є представниками органів виконавчої влади. Законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Відповідно до п.46 Порядку № 550, якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Аналізуючи положення наведених норм законодавства, суд доходить висновку, що прийняття вимоги органом Державної фінансової інспекції є засобом реагування на виявлені суб'єктом контролю порушення; вимога є актом індивідуальної дії та має містити в собі конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта, застосовується вона одноразово і після її виконання вичерпує свою дію.

Таким чином, письмова вимога органу державного фінансового контролю за своєю правовою суттю є рішенням суб'єкта владних повноважень, породжує для зобов'язаної особи правові наслідки у вигляді необхідності вчинення певних дій, а відтак з огляду на приписи ст.ст.8, 19 Конституції України, має, по-перше, містити чітке викладення суті владного припису щодо усунення порушення законодавства, котре унеможливлює неоднозначне розуміння як змісту, так і порядку виконання висунутої органом управління вимоги та яке повинно відповідати передбаченим законом способам захисту порушених інтересів держави, а по-друге, допускати реальну можливість виконання владного припису.

Вимога ДФІ в Чернігівській області від 28.10.2015 р. № 25-06-18-14/6389 не відповідає вказаним критеріям в повному обсязі, оскільки у ній не вказано жодної визначеної законодавством мети та способу усунення виявлених ревізією порушень. Натомість на позивача покладено неконкретизований обов'язок вчинити дії, який не має реального законодавчого механізму виконання. Більше того, позивача цією вимогою попереджено про настання негативних наслідків у разі невиконання такого обов'язку.

Суд зазначає, що у судовому засіданні представники відповідача не змогли пояснити, у який саме спосіб позивач повинен усунути виявлені під час ревізії порушення.

Відповідно до листа Державної фінансової інспекції України від 04.03.2015 № 25-18/205 "Щодо підготовки вимог про усунення виявлених порушень" (який на час розгляду справи не відкликаний та не визнаний таким, що втратив чинність), після констатації виявлених та не усунутих порушень на підставі пункту 1 частини 1 статті 8, пункту 7 статті 10, частини 2 статті 15 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", підпункту 15 пункту 6 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 310 (для територіальних органів - також пункту 7 цього Положення), пунктів 46, 49 - 50, 52 Порядку № 550 висуваються власне вимоги:

Опрацювати матеріали ревізії та усунути виявлені порушення законодавства, у тому числі відшкодувати збитки, завдані зазначеними порушеннями, в установленому законодавством порядку.

Розглянути питання про притягнення працівників установи, винних у зазначених порушеннях, до встановленої законом відповідальності.

Способи усунення встановлених порушень зазначаються у формі пропозиції (рекомендації) і мають відображати кінцеву мету вжитих заходів, а не можливі шляхи її досягнення (тобто "стягнути", "відшкодувати", "повернути", а не "провести претензійно-позовну роботу" чи "вжити заходи"). При цьому слід пам'ятати, що будь-які корегування в бухгалтерському обліку є вторинними по відношенню до відповідних господарських операцій.

Тобто і ДФІ України у цьому листі вказує на необхідність зазначення у вимозі способів усунення виявлених порушень.

Враховуючи викладене, суд вважає, що наведені недоліки в реалізації суб'єктом владних повноважень управлінської функції у спірних правовідносинах є суттєвими, не можуть бути усунуті судом при вирішенні адміністративного спору з огляду на положення ст.ст.6, 8, 19 Конституції України, а відтак є окремими, самостійними і достатніми підставами для висновку про протиправність оскаржуваної вимоги.

Відповідно до положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підсумовуючи викладене, а також враховуючи установлену невідповідність оскаржуваної вимоги в цілому критеріям законності, які висуваються законодавством до рішення суб'єкта владних повноважень, через відсутність чіткого викладення суті владного припису, мети та способу усунення виявлених ревізією порушень та покладення на позивача загального неконкретизованого обов'язку вчинити дії, який не має реального законодавчого механізму виконання, суд вважає позовні вимоги позивача щодо протиправності вимоги обґрунтованими.

При цьому суд звертає увагу на те, що хоча оскаржувана вимога ДФІ в Чернігівській області і містить висновки про збитки та їх розмір, проте в даному конкретному випадку суд позбавлений можливості врахувати правову позицію Верховного Суду України щодо застосування норм Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", яка викладена, зокрема, у постановах від 15 квітня 2014 року у справах №№ 21-40а14, 21-63а14, від 13 травня 2014 року у справі № 21-89а14, від 20 травня 2014 року у справі № 21-93а14 та інших і полягає у тому, що у органу державного фінансового контролю наявне право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки, а пред'явлені Інспекцією вимоги, які вказують на виявлені збитки, їхній розмір та необхідність їх стягнення не породжують безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Як чітко видно зі змісту вимоги ДФІ в Чернігівській області від 28.10.2015 № 25-06-18- 14/6389, відповідач безпосередньо та однозначно не вимагає усунути виявлені порушення саме шляхом відшкодування (стягнення) збитків, а лише вказує, що порушення повинні бути усунуті "у встановленому законодавством порядку".

У зв'язку з цим суд не може беззаперечно оцінити вказану вимогу як таку, що вказує на необхідність відшкодування позивачем збитків, а тому не може прийти до висновку, що вона необов'язкова для виконання позивачем і не створює для нього правових наслідків, що мало б наслідком відмову у задоволенні адміністративного позову.

Щодо порушень вказаних в оскаржуваній вимозі, суд зазначає таке.

Відповідач у вимозі від 28.10.2015 № 25-06-18-14/6389 вказує на порушення позивачем п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, ч. 1, 2 ст. З Закону України від 16.07.1999 №996-ХIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пп. 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, п. 6 Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014р. № 30 (далі-Порядок № 30), до собівартості теплової енергії включено витрати по замовленню стратегічного планурозвитку підприємства терміном дії на 10 років в сумі 311 453,34 грн.

Відповідач вважає, що вказані витрати повинні були відноситися до адміністративних витрат поступово, тобто амортизуватися.

Проте суд не погоджується з такими висновками, з огляду на наступне.

Позивач здійснив розрахунок заборгованості з різниці в тарифах на транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води за 2013 рік та 9 місяців 2014 року у відповідності до вимог Порядку № 30, а саме як різницю між фактичними витратами на теплову енергію, що виробляється, транспортується та постачається населенню, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення і фактичними нарахуваннями згідно з тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, з урахуванням витрат, пов'язаних з провадженням інвестиційної діяльності, та відрахуванням проведених перерахунків за низькоякісні і надані не в повному обсязі послуги та трансфертів з державного та місцевих бюджетів, отриманих надавачами послуг для відшкодування різниці в тарифах, і фактично погашеної заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за рахунок субвенції, отриманої за минулі роки.

Згідно п. 5 Порядку № 30 обсяг заборгованості визначається надавачами послуг на підставі таких документів:

1) розрахунок фактичної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії населенню, послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, що засвідчений підписом керівника або іншої уповноваженої особи надавача послуг, скріпленим печаткою;

2) копія рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про затвердження тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії населенню, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення;

3) звіт про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємств, засвідчений підписом керівника або іншої уповноваженої особи надавача послуг, скріпленим печаткою, зокрема:

з надання послуг з теплопостачання (за формою N 1С-теплопостачання);

з надання послуг з водопостачання та водовідведення (за формою N 1С-водопостачання, водовідведення);

4) звіт про постачання теплової енергії (за формою N 1-теп), звітний кошторис витрат на виробництво теплової енергії (за формою N 23-енерго), довідка про корисний відпуск теплової енергії і розрахунки за неї (за формою N 32-енерго) або звіт про роботу водопроводу (за формою N 1-водопровід) та/або звіт про роботу каналізації (за формою N 1-каналізація);

5) звіт про виконання інвестиційної програми (за формою N 2-інвестиції);

6) довідка про повернення щомісяця основної суми кредиту та інших витрат, передбачених графіком повернення кредиту згідно з кредитним договором, кошти якого залучалися для виконання інвестиційних програм.

Документи, що зазначені в пункті 5 Порядку № 30 (крім пп.2) складаються на підставі даних бухгалтерського обліку, які не визначено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Зокрема, розрахунок фактичної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії населенню складається на підставі відомостей бухгалтерського обліку, за виключенням амортизаційних відрахувань, які включаються в собівартість на підставі даних податкового обліку.

При цьому суд звертає увагу, що відповідачем в акті ревізії не заперечується правильність віднесення позивачем саме до складу адміністративних витрат, понесених позивачем за укладеним контрактом між позивачем та ПП "Тісо" 11.04.2013 року.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Згідно з п.п. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 ПК України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством:

а)загальні корпоративні витрати, в тому числі організаційні витрати, витрати на проведення річних та інших зборів органів управління, представницькі витрати;

б)витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу;

в)витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона);

г)винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності;

Ґ)витрати на оплату послуг зв'язку (пошта, телеграф, телефон, телекс, телефакс, стільниковий зв'язок та інші подібні витрати);

д)амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання;

е)витрати на врегулювання спорів у судах;

є) плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків;

ж)інші витрати загальногосподарського призначення.

Згідно з п. 138.5 ст. 138 ПК України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Як вбачається з акту ревізії та не заперечується відповідачем, вказані витрати були здійснені в серпні 2014 року (3 квартал 2014 року) та віднесені відповідно до положень ст. 138 ПК України в редакції, що діяла до 28.12.2014 року, до адміністративних витрат.

В Україні методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та розкриття такої інформації у фінансовій звітності регулює П(С)БО 16 "Витрати", П(С)БО 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності" (в частині визначення терміну) та інші.

За п. 7 П(С)БО 16 "Витрати", витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Згідно п. 18 цього Положення до адміністративних витрат відносяться такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством:

- загальні корпоративні витрати (організаційні витрати, витрати на проведення річних зборів, представницькі витрати тощо);

- витрати на службові відрядження і утримання апарату управління підприємством та іншого загальногосподарського персоналу;

- витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів загальногосподарського використання (операційна оренда, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона);

- винагороди за професійні послуги (юридичні, аудиторські, з оцінки майна тощо);

- витрати на зв'язок (поштові, телеграфні, телефонні, телекс, факс тощо);

- амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання;

- витрати на врегулювання спорів у судових органах;

- податки, збори та інші передбачені законодавством обов'язкові платежі (крім податків, зборів та обов'язкових платежів, що включаються до виробничої собівартості продукції, робіт, послуг);

- плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків, а також витрати, пов'язані з купівлею-продажем валюти;

- інші витрати загальногосподарського призначення.

При цьому слід зазначити, що норми П(С)БО 16 "Витрати" застосовуються підприємствами, організаціями та іншими юридичними особами незалежно від форм власності (крім банків, бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності).

Відповідно до ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV публічні акціонерні товариства, банки, страховики, а також підприємства, які провадять господарську діяльність за видами, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, складають фінансову звітність та консолідовану фінансову звітність за міжнародними стандартами.

Згідно з абзацом 2 п. 2 Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2000 № 419 фінансова звітність та консолідована фінансова звітність складаються за міжнародними стандартами фінансової звітності публічними акціонерними товариствами, банками, страховиками починаючи з 1 січня 2012, кредитними спілками -з січня 2015 року.

Як витікає із Приміток до фінансової звітності, складеної відповідно до міжнародних стандартів фінансової звітності ПАТ "Облтеплокомуненерго" фінансова звітність за рік, що закінчився 31 грудня 2012 року була підготовлена як попередня фінансова звітність, що складається в період, яким охоплюється перше застосування Міжнародних стандартів фінансової звітності (далі - МСФЗ). Датою переходу на МСФЗ є 1 січня 2012 року. За попередні звітні періоди, що закінчилися 31 грудня 2011 року, товариство складало фінансову звітність у відповідності до Положень (стандартів) бухгалтерського обліку (далі - П(С)БО).

Концептуальна основа фінансової звітності за рік, що закінчився 31 грудня 2012 року, ґрунтується на застосуванні вимог МСФЗ, як того вимагає МСФЗ 1 "Перше застосування МСФЗ" і включає:

- розкриття впливу переходу з П(С)БО на МСФЗ;

- допущення, прийняті керівництвом щодо стандартів та інтерпретацій, які, як очікується, наберуть чинності, і політик, які, як очікується, будуть прийняті на дату підготовки керівництвом першого повного пакету фінансової звітності за МСФЗ станом на 31.12.2013.

Враховуючи, що товариство складає фінансову звітність відповідно до Міжнародних стандартів бухгалтерського обліку, слід враховувати вимоги МСБО 38 "Нематеріальні активи", а не норми П(С)БО 16 "Витрати", на порушення п. 7 яких послався відповідач.

Міжнародний стандарт бухгалтерського обліку 38 "Нематеріальні активи" (надалі - МСБО 38) встановлює підходи до відображення в обліку та звітності операцій з нематеріальними активами.

МСФЗ 38 "Нематеріальні активи" (Витяг):

п. 4. Деякі нематеріальні активи можуть міститися в (або на) фізичній субстанції, такій як компакт-диск (у випадку комп'ютерного програмного забезпечення), юридична документація (у випадку ліцензії чи патенту) або плівка. Визначаючи, згідно з яким стандартом слід розглядати актив, що об'єднує нематеріальні і матеріальні елементи (тобто, згідно з МСБО 16 "Основні засоби", чи як нематеріальний актив згідно з цим Стандартом), суб'єкт господарювання застосовує судження, щоби оцінити, який елемент є суттєвішим. Наприклад, комп'ютерне програмне забезпечення для верстата, який управляється комп'ютером і не може функціонувати без цього конкретного програмного забезпечення, є невіддільною частиною пов'язаного з ним апаратного забезпечення, тому його розглядають як основний засіб. Так само оцінюють операційну систему комп'ютера. Якщо програмне забезпечення не є невіддільною частиною пов'язаного з ним апаратного забезпечення, то його розглядають як нематеріальний актив.

п. 5. Цей Стандарт застосовують, серед іншого, до видатків на рекламування, навчання, введення в експлуатацію, розробки та дослідження. Діяльність із розробок та дослідження спрямована на розвиток знань. Отже, хоча результатом такої діяльності може стати актив з фізичною субстанцією (наприклад, прототип), але фізичний елемент активу є вторинним щодо його нематеріального компонента, тобто щодо втілених у ньому знань.

п. 11. За визначенням нематеріального активу, його необхідно ідентифікувати так, щоб відокремлювати від гудвілу. Гудвіл, визнаний при об'єднанні бізнесу, є активом, який відображає майбутні економічні вигоди, що виникають від інших активів, придбаних при об'єднанні бізнесу, що їх не можна ідентифікувати індивідуально або визнати окремо. Майбутні економічні вигоди можуть бути результатом синергії придбаних активів, що їх можна ідентифікувати, або активів, які індивідуально не відповідають критеріям визнання у фінансовій звітності.

п. 12. Актив є ідентифікованим, якщо він:

а)може бути відокремлений, тобто його можна відокремити або відділити від суб'єкта господарювання і продати, передати, ліцензувати, здати в оренду або обміняти індивідуально або разом з пов'язаним з ним контрактом, ідентифікованим активом чи зобов'язанням, незалежно від того, чи має суб'єкт господарювання намір зробити це, або

б)виникає внаслідок договірних або інших юридичних прав, незалежно від того, чи можуть вони бути передані або відокремлені від суб'єкта господарювання або ж від інших прав та зобов'язань.

За п. 42 МСБО 38 "Нематеріальні активи", витрати на дослідження або розробки, які:

а)пов'язані з незавершеним проектом із дослідження або розробки, який був придбаний окремо або при об'єднанні бізнесу, і які визнані як нематеріальний актив; та

б)понесені після придбання такого проекту слід відображати в обліку відповідно до параграфів 54 - 62.

Відповідно до п.43 МСФЗ 38 "Нематеріальні активи" застосування вимог, наведених у параграфах 54 - 62, означає, що подальші видатки на незавершений проект із дослідження або розробки, який був придбаний окремо або при об'єднанні бізнесу і визнаний як нематеріальний актив, слід:

а)визнавати як витрати у періоді їхнього понесення, якщо вони є видатками на дослідження;

б)визнавати як витрати, в періоді їхнього понесення, якщо вони є видатками на розробку, які не відповідають критерію (наведеному в параграфі 57) для їх визнання як нематеріального активу;

в)додавати до балансової вартості придбаного незавершеного проекту з дослідження або розробки, якщо вони є видатками на розробку, які відповідають критерію визнання в параграфі 57.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що в Стратегічній Програмі розвитку цілісного майнового комплексу - об'єкта теплопостачання житлового фонду та соціальної сфери (котельні, теплопункти, елеваторні вузли та мережі) на 2014 - 2022 роки (а.с. 98 -111, т.1), передбачені розділи: загальна характеристика та етапи становлення підприємства, загальна інформація про ПАТ "Облтеплокомуненерго", оцінка технічного стану систем централізованого теплопостачання, джерела теплової енергії, системи транспортування і розподілу теплової енергії, системи гарячого водопостачання, загальна оцінка існуючого стану системи теплопостачання, заходи з економії паливно-енергетичних ресурсів, виконані ПАТ "Облтеплокомуненерго", план заходів з модернізації та реконструкції обладнання комунального майна територіальної громади м. Чернігова, яке орендується ПАТ "Облтеплокомуненерго", на період з 2012 року до 2022 року, то така Стратегічна програма, в розумінні МСФЗ 38 "Нематеріальні активи" є, по-перше, дослідженням внутрішнього проекту (самого підприємства), а, по-друге, така програма є такою, що не може бути відокремлена від ПАТ "Облтеплокомуненерго", тобто її не можна відокремити або відділити від суб'єкта господарювання і продати, передати, ліцензувати, здати в оренду або обміняти індивідуально або разом з пов'язаним з ним контрактом, ідентифікованим активом чи зобов'язанням, незалежно від того, чи має суб'єкт господарювання намір зробити це. Отже в силу приписів п. 43 та п. 54 МСФЗ 38 "Нематеріальні активи" витрати на таку програму визнаються такими в періоді їх понесення і не підлягають амортизації.

В свою чергу згідно приписів ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" національні П(С)БО не можуть суперечити міжнародним стандартам.

Таким чином, аналіз норм діючого законодавства у їх сукупності дають підстави дійти висновку, що:

- для визнання нематеріального активу слід довести, що такий елемент відповідає: а) визначенню нематеріального активу; б) критеріям визнання;

- визнання об'єкту нематеріальних активів для зарахування на баланс здійснюється у разі, якщо одночасно виконуються такі умови: а) підприємство здійснює його контроль; б) актив може бути ідентифікований (вартість може бути достовірно визначена, актив може бути відокремлений, тобто його можна відокремити або відділити від підприємства та продати, передати, ліцензувати, надати в оренду або обміняти індивідуально чи разом із пов'язаним з ним контрактом, активом або зобов'язанням (наприклад, комп'ютерна програма або формула (рецепт) можуть бути передані іншому підприємству в той чи інший спосіб); в) є імовірність отримання майбутніх економічних вигід;

- нематеріальний актив, отриманий в результаті розробки, слід відображати в балансі за умов, якщо підприємство має: а) намір, технічну можливість та ресурси для доведення нематеріального активу до стану, у якому він придатний для реалізації або використання; б) можливість отримання майбутніх економічних вигод від реалізації або використання нематеріального активу;

- у разі, якщо нематеріальний актив не відповідає вказаним вище критеріям визнання, то витрати, пов'язані з його придбанням чи створенням, визнаються витратами того звітного періоду, протягом якого вони були здійснені без визнання таких витрат у майбутньому нематеріальним активом.

ПАТ "Облтеплокомуненерго" в бухгалтерському обліку на підставі первинних документів витрати по виконаним роботам на розробку стратегічного плану розвитку підприємства відображає у складі адміністративних витрат та в податковому обліку з податку на прибуток у складі інших витрат (рядок 06 Податкової декларації з податку на прибуток), відтак має враховувати такі витрати у складі фактичної собівартості теплової енергії.

Враховуючи вищевикладене, документально та нормативно не підтверджується порушення по завищенню розміру фактичної собівартості теплової енергії, що призвело до фінансових порушень (незаконних витрат бюджетних коштів, що спричинили збитки) на суму 311 453,34 грн. за рахунок віднесення до фактичної собівартості теплової енергії витрат по виконаним роботам по розробці стратегічного плану розвитку підприємства.

Щодо визначених в оскаржуваній вимозі порушень п. 22 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, п. 6 Порядку №30, що призвело до завищення обсягу заборгованості з різниці в тарифах на загальну суму 1 203 929,18 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до п. 22 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869 (далі Порядок № 869) до фінансових витрат включаються витрати на сплату відсотків за користування отриманими кредитами та інші витрати, пов'язані із запозиченнями, для провадження ліцензованої діяльності. Фінансові витрати включаються до розрахунку повної собівартості лише за кредитними договорами, запозичення за якими та умови яких узгоджено з уповноваженими органами.

Проте Порядок № 30, згідно з яким визначається обсяг заборгованості з різниці в тарифах та Порядок надання субвенції з державного бюджету на її погашення у 2014 році, до 27.11.2014 не містив жодних посилань на Порядок № 869.

Відповідно до п. 1 та п. 2 Порядку № 869 цей Порядок визначає механізм формування тарифів на теплову енергію. її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води.

Цей Порядок застосовується під час установлення Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи) тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій, а також для суб'єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб'єктів під час розрахунку зазначених тарифів.

Таким чином, норми цього Порядку при визначенні розміру бюджетної заборгованості з різниці в тарифах за перевіряємий період не застосовуються.

Постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 № 638 "Про внесення змін до Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування" пункт 6 Порядку № 30 доповнено абзацом такого змісту: "Обсяг фактичних витрат на послуги для населення з постачання теплової енергії, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення визначається відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" (Офіційний вісник України, 2011 р., № 62, ст. 2472).".

Вказані зміни набрали чинності лише з 27.11.2014 року (опубліковано в Урядовий кур'єр, 2014, 11, 27.11.2014 №221).

Крім того, відповідач в акті ревізії (стор. 15) підтверджує, що "Відповідно до даних рахунку № 0976 та журналу-ордеру по рахунку № 951 "Відсотки за кредитами" за період з 01.01.2014 по 30.09.2014 ПАТ "Облтеплокомуненерго" нараховано та сплачено відсотків банку в сумі 1695674,90 гривень", тобто до набрання законної сили змін до Порядку № 30 щодо застосування при розрахунку різниці в тарифах норм Порядку № 869.

За таких обставин, суд приходить до переконання про відсутність з боку позивача порушень п. 6 Порядку № 30 та п. 22 Порядку № 869.

Окрім того, пунктом 7 Порядку № 869 встановлена вимога щодо не включення до розрахунку тарифів витрат, які не використовуються для визначення об'єкта оподаткування відповідно до вимог розділу III Податкового кодексу України або перевищують межі відповідних витрат.

Згідно з пп. 138.10.5 ст. 138 ПК України для цілей податкового обліку до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

У відповідності до п. 141.1 ст. 141 ПК до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Отже наведеними спеціальними нормами Податкового кодексу України прямо визначено, що витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за будь-якими кредитами та інші фінансові витрати, пов'язані з запозиченнями, включаються для цілей податкового обліку до складу витрат.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг була утворена Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1073/2011 "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг".

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 14.12.2012р. № 380 затверджено План діяльності Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, з підготовки проектів регуляторних актів на 2013 рік, яким передбачено: Проект постанови Комісії щодо затвердження Порядку узгодження запозичень для провадження ліцензованої діяльності суб'єктами господарювання у сфері теплопостачання. Пунктами 22, 25 Порядку 869 визначені структурні підрозділи, відповідальні за розроблення проекту регулярного акта: Департамент регулювання відносин, інвестиційної політики та технічного розвитку у сфері теплопостачання, Департамент тарифної політики у сфері теплопостачання, Юридичне управління. Строки підготовки проекту регуляторного акта Комісії - IV квартал.

З вищенаведеного слідує, що Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг було доручено Департаменту регулювання відносин, інвестиційної політики та технічного розвитку у сфері теплопостачання, Департаменту тарифної політики у сфері теплопостачання, Юридичному управлінню розробити Порядок узгодження запозичень для провадження ліцензованої діяльності суб'єктами господарювання у сфері теплопостачання в IV кварталі 2013 року.

Згідно інформаційної бази "Ліга-Закон" Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг вищезазначена Постанова не була прийнята.

З наведеного вбачається, що в перевіряємому періоді порядок та механізм узгодження запозичень суб'єктами господарювання у сфері теплопостачання був відсутній та не визначений нормами чинного законодавства. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність відповідного правового механізму не може ставитись в провину особі, оскільки не визначення порядку виконання законодавчо закріплених норм - не може впливати на порушення його прав та інтересів.

Позивачем надано суду висновки Державної інспекції з контролю за цінами в Чернігівській області:

висновок №144 від 04.06.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 115, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008рік по м. Чернігів (а.с. 116, т.4), в якій до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії враховані фінансові витрати,

висновок №144 від 19.06.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 123, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008рік по с. Халявін (а.с. 122, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №273 від 03.10.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 127, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008рік по м. Остер (а.с. 126, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №266 від 01.10.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 133, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008рік по смт. Гончарівське (а.с. 132, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №271 від 03.10.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 140, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008рік по смт. Куликівка (а.с. 139, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №221 від 02.09.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с 147, т.4), висновок №222 від 02.09.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 148, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008рік по смт. Ріпки (а.с. 146, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №269 від 03.10.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а/с 154, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2010 рік по м. Корюківка (а/с 153, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №260 від 17.09.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 162, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008рік по м. Мена (а.с. 161, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №278 від 13.10.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с.168, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2010рік по м. Городня (а.с. 167, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №244 від 11.09.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 176, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008 рік по м. Семенівка (а.с. 175, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №263 від 22.09.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 180, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008рік по смт. Сосниця (а.с. 180, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №259 від 17.09.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 187, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008рік по смт. Срібне (а.с. 186, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №239 від 11.09.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а/с 193, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2010рік по м. Щорс (а/с 192, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №248 від 15.09.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 193, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2008 рік по м. Новгород- Сіверський (а.с. 192, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №145 від 13.08.2009 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 207, т.4), калькуляцію витрат на послуги теплопостачання на 2009 рік по смт. Ладан (а.с. 206, т.4), згідно якої до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії в умовно постійних витратах враховані фінансові витрати,

висновок №275 від 06.10.2008 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг (а.с. 212, т.4), розрахунок двохставкових тарифів по Бахмач на послуги теплопостачання на 2008 рік (а.с. 211, т.4), в якому до собівартості витрат на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії враховані фінансові витрати.

Отже затверджені тарифи для ПАТ "Облтеплокомуненерго" до 01.07.2014 складалися із прямих витрат, загальновиробничих витрат, адміністративних та фінансових витрат.

Крім того, для з'ясування питань про те, чи підтверджується документально та нормативно висновок акту ревізії від 15.10.2015 року за №25-06-21/12 ДФІ в Чернігівській області по завищенню ПАТ "Облтеплокомуненерго" розміру фактичної собівартості теплової енергії, що призвело до фінансових порушень (незаконних витрат бюджетних коштів, що спричинили збитки) на загальну суму 1 570 478,90 гривень, а саме за рахунок:

- віднесення до фактичної собівартості відсотків за кредитним договором, умови якого не погоджено з уповноваженим органом в сумі 1 203 929,18 грн.;

- віднесення до фактичної собівартості теплової енергії витрат по виконаним роботам по розробці стратегічного плану розвитку підприємства в сумі 311 453,34 грн., ухвалою суду від 23.12.2015 вирішено призначити судово-економічну експертизу у цій справі.

Згідно з висновком експерта №473/474/16-24 від 25.02.2016 за результатами проведеної експертизи встановлено, що документально та нормативно не підтверджується висновок акту ревізії від 15.10.2015 за №25-06-21/12 ДФІ в Чернігівській області по завищенню ПАТ "Облтеплокомуненерго" розміру фактичної собівартості теплової енергії, що призвело до фінансових порушень (незаконних витрат бюджетних коштів, що спричинили збитки) на загальну суму 1 515 382,52 грн., а саме за рахунок:

- віднесення до фактичної собівартості відсотків за кредитним договором умови якого не погоджено з уповноваженим органом в сумі 1 203 929,18 грн.;

- віднесення до фактичної собівартості теплової енергії витрат по виконаним роботам по розробці стратегічного плану розвитку підприємства в сумі 311 453,3 грн. (т. 5, а.с. 72-112).

З огляду на викладене і враховуючи те, що відповідачі вищевказаний висновок експертів не спростували, а сам висновок економічної експертизи належним чином обґрунтований та не викликає сумнівів у його правильності, суд приходить до переконання про безпідставність доводів відповідачів щодо порушення позивачем п. 22 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, ч. 1, ч. 2 ст. З Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пп. 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, п. 6 Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014р. № 30.

В силу вимог ч. 1, 4 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною 1 статті 81 КАС України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд може призначити експертизу.

Згідно з ч. 5 ст. 82 КАС України висновок експерта для суду не є обов'язковим, однак незгода суду з ним повинна бути вмотивована в постанові або ухвалі.

Як вже зазначалося, призначення судово-економічної експертизи обумовлювалося необхідністю використання економічних знань для з'ясування істотних для справи обставин, оскільки без таких знань було неможливо перевірити окремі висновки акту ревізії.

Тому оскаржувана вимога Державної фінансової інспекції в Чернігівській області "Про усунення порушень виявлених ревізією" від 28.10.2015 року № 25-06-18-14/6389 саме з наведених підстав є протиправною і підлягає скасуванню.

Щодо завищення обсягів виконаних ремонтних робіт на суму 55 096,38 грн., то згідно платіжного доручення № 102 від 18.01.2016 ПАТ "Облтеплокомуненерго" перераховано до Державного бюджету України вказану суму (т. 5, а.с. 142).

Згідно ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, оскільки відповідачем не доведено правомірність свого рішення у формі вимоги від 28.10.2015 № 25-06-18-14/6389.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Виходячи з цього, сплачений позивачем судовий збір, що підтверджується платіжним дорученням, яке міститься в матеріалах справи, підлягає компенсації з Державного бюджету України.

Так, як вбачається з прохальної частини позову, позивачем заявлено вимогу немайнового характеру.

Згідно Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір" за вимогу немайнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 23557,18 грн., про що свідчить платіжне доручення від 19.11.2015 № 2659, тобто в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Пунктом 1 частини 1 ст. 7 Закону "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

При цьому суд зазначає, що припис про повернення судового збору викладається у рішенні, що є підставою для повернення судового збору.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення з Державного бюджету України ПАТ "Облтеплокомуненерго" судового збору в розмірі 22179,18 грн. та присудження за рахунок бюджетних асигнувань Державної фінансової інспекції в Чернігівській області на користь ПАТ "Облтеплокомуненерго" () судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної фінансової інспекції в Чернігівській області від 28.10.2015 № 25-06-18-14/6389.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної фінансової інспекції в Чернігівській області судові витрати в розмірі 23557 (двадцять три тисячі п'ятсот п'ятдесят сім) грн.18 коп. на користь Публічного акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго" ().

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І.І. Соломко