Справа № 2а/1515/150/12
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Київ К/800/28962/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Загороднього А.Ф.,

Кочана В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Березівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди,

встановила:

У червні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Березівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди.

Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2012 року позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2012 року було скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірними дії Березівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області стосовно адміністративного затримання ОСОБА_2 21 червня 2010 року та утримання її під адміністративним арештом з 21 по 24 червня 2010 року. Стягнуто на користь позивача з Державного бюджету України 25000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди шляхом безспірного списання цієї суми органами Державної казначейської служби з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України на відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 понесені нею у справі судові витрати у розмірі 118,91 грн шляхом їх безспірного списання Державною казначейською службою з рахунку Березівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 грудня 2014 року було скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2012 року та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року скасовано постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2012 року та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправними дії Березівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо адміністративного затримання ОСОБА_2 21 червня 2010 року та утримання її під адміністративним арештом з 21 по 24 червня 2010 року. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 4872 грн моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Присуджено ОСОБА_2 з Державного бюджету України 2,87 грн понесених нею судових витрат.

У касаційній скарзі представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області просить постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року скасувати, а за справою ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди та судових витрат, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши доводи касаційних скарг, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Березівського районного суду Одеської області від 31 березня 2010 року у справі №3-168/10 ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні правопорушень, передбачених статтями 173, 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 15 діб.

Після проголошення судом вказаної постанови ОСОБА_2 з будівлі суду була доставлена працівниками відповідача до чергової частини Березівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, а звідти до Березівської районної лікарні для медичного огляду в зв'язку з її скаргами на стан здоров'я.

За результатами медичного огляду було отримано висновок про можливість утримання позивачки в умовах ІТТ, і вона була доставлена до Березівського районного відділу, де був складений протокол її адміністративного затримання із поміщенням до ІТТ Березівського районного відділу для відбування строку адміністративного арешту.

12 квітня 2010 року ОСОБА_2 в зв'язку з погіршенням стану здоров'я було госпіталізовано до Березівської районної лікарні, де вона знаходилася на стаціонарному лікуванні до 20 квітня 2010 року.

21 червня 2010 року ОСОБА_2 знову була затримана та поміщена до ІТТ Березівського районного відділу для продовження відбування строку адміністративного арешту за постановою Березівського районного суду Одеської області від 31 березня 2010 року, який залишився невідбутим внаслідок госпіталізації позивача 12 квітня 2010 року до лікарні. Звільнена ОСОБА_2 з-під адміністративного арешту була 24 червня 2010 року.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що дії Березівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо адміністративного затримання 21 червня 2012 року ОСОБА_2 є протиправними.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статей 326 та 327 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Осіб, підданих адміністративному арешту, тримають під вартою в місцях, що їх визначають органи внутрішніх справ. При виконанні постанови про застосування адміністративного арешту арештовані піддаються особистому оглядові. Строк адміністративного затримання зараховується до строку адміністративного арешту. Відбування адміністративного арешту провадиться за правилами, встановленими законами України.

Таким чином, правильним є висновок апеляційного суду про те, що встановлення стану здоров'я затриманого з метою з'ясування можливості відбування ним адміністративного покарання, особливо при наявності відповідних скарг затриманого, є обов'язковим з точки зору забезпечення прав особи на медичну допомогу.

Разом з тим, про обов'язковість такого медичного огляду зазначено в пункті 2.3 Положення про спеціальний приймальник для утримання осіб, підданих адміністративному арешту, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №552 від 18 вересня 1992 року.

За таких обставин, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що доставка позивача працівниками Березівського районного відділу 31 березня 2010 року до Березівської районної лікарні для проведення медичного огляду з метою з'ясування можливості відбування нею адміністративного арешту не може вважатись незаконною.

При цьому, відповідно до частини п'ятої статті 263 Кодексу України про адміністративні правопорушення строком адміністративного затримання є строк, коли правопорушник був доставлений для складання протоколу затримання, а не строк початку доставки правопорушника для складання протоколу, які можуть не збігатися один з одним.

Відповідно до змісту протоколу адміністративного затримання ОСОБА_2 від 31 березня 2010 року час 17 година 00 хвилин, з яким не погоджується позивач, є часом доставлення позивача до службового приміщення чергової частини Березівського районного відділу.

На підставі викладеного, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що твердження ОСОБА_2 про те, що в протоколі про її адміністративне затримання від 31 березня 2010 року працівники міліції повинні були вказати час, коли її почали доставляти до Березівського районного відділу з приміщення суду, не ґрунтуються на законі.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 стосовно визнання неправомірними дій відповідача щодо її адміністративного затримання 31 березня 2010 року.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про визнання протиправними дій Березівського районного відділу щодо адміністративного затримання позивача 21 червня 2010 року та утримання її під адміністративним арештом з 21 по 24 червня 2010 року з огляду на наступне.

Передбачені пунктом 2.3 Положення про спеціальний приймальник для утримання осіб, підданих адміністративному арешту, дії вчиняються адміністрацією спецприймальника ще на стадії прийняття адмінарештованого для відбування адмінарешту. Виявлення на цій стадії неможливості знаходження особи під вартою внаслідок стану її здоров'я зобов'язує адміністрацію спецприймальника направити хворого адмінарештованого до лікарні, а після його одужання забезпечити виконання судового рішення про застосування адмінарешту.

Аналіз пункту 2.3 даного Положення дає підстави для висновку, що передбачена цим пунктом можливість поміщення особи після одужання до спецприймальника для відбуття адмінарешту, пов'язана з тим, що постанова суду про адмінарешт не була звернута до виконання внаслідок стану здоров'я порушника.

Проте, враховуючи те, що постанова Березівського районного суду Одеської області від 31 березня 2010 року була звернута до виконання, а ОСОБА_2 була поміщення до ІТТ Березівського районного відділу 31 березня 2010 року, де знаходилась під арештом до 12 квітня 2010 року, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком апеляційного суду, що пункт 2.3 Положення про спеціальний приймальник для утримання осіб, підданих адміністративному арешту, до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

При цьому, законодавство України не містить норм, які б призупиняли перебіг строку адміністративного арешту на строк перебування затриманого на стаціонарному лікуванні внаслідок захворювання, що виникло під час такого арешту.

Згідно з частиною сьомою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до частин другої та третьої статті 43 Кримінально-виконавчого кодексу України у строк відбування покарання зараховується час, протягом якого засуджений не працював з поважних причин; у строк відбування покарання не зараховується час хвороби, викликаної алкогольним, наркотичним або токсичним сп'янінням або діями, пов'язаними з ним, грубим порушенням правил техніки безпеки, умисним заподіянням собі тілесних ушкоджень.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що оскільки докази того, що госпіталізація позивача на стаціонарне лікування до Березівської районної лікарні з 12 по 20 квітня 2010 року викликана алкогольним, наркотичним сп'янінням або навмисним заподіяння шкоди своєму здоров'ю, відсутні, а також враховуючи, що строк адмінарешту ОСОБА_2 спливав 15 квітня 2010 року, у відповідача не було правових підстав для повторного адміністративного затримання позивача 21 червня 2010 року.

Разом з тим, з такою ж правовою позицією у даній справі стосовно того, що у відповідача не було правових підстав для повторного адміністративного затримання ОСОБА_2 21 червня 2010 року також погодилась і колегія суддів Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 11 грудня 2014 року. В свою чергу, колегія суддів касаційного суду, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції від 31 липня 2012 року та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, не погодилась з висновком апеляційного суду щодо розміру моральної шкоди, яка була стягнута на користь позивача.

Так, згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою ш;одо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною третьої цієї статті Цивільного кодексу України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно пункту 9 цієї ж постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 43 Бюджетного кодексу України та Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України та її територіальні органи є окремими юридичними особами, які здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників державного бюджету, тобто фактично виконують функції банку. Державна казначейська служба України є урядовим органом, кошти для якої виділяються з державного бюджету України лише на цілі, які передбачені бюджетною програмою. На рахунках Державної казначейської служби України обліковуються кошти, які закладені для його функціонування, як юридичної особи, тобто на виплату заробітної плати працівникам, на закупівлю товарів, технічне обслуговування тощо. Погашення зобов'язань, які виникли у державних органів в тому числі і у зв'язку із завданням шкоди (збитків), здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, які обліковуються на рахунках розпорядника бюджетних коштів заподіювача шкоди, у випадку її доведення.

Оскільки судом апеляційної інстанції було встановлено факти порушення прав ОСОБА_2 неправомірними діями відповідача - Березівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, що призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагали додаткових зусиль для організації життя, тому колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками апеляційного суду про відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 4872 грн.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Березівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди - без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя М.М. Заїка

судді: А.Ф. Загородній

В.М. Кочан