Справа № 805/121/16-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 р. Справа № 805/121/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Голошивця І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, Апеляційного суду Донецької області про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання виплатити суддівську винагороду.

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, Апеляційного суду Донецької області в якому просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність голови Апеляційного суду Донецької області, як суб'єкта владних повноважень, яка потягнула за собою заподіяння матеріальної шкоди, пов'язаної з призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді;

- зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання у розмірі, передбаченому законодавством України на час виповнення 65 років, тобто, з 04 лютого 2015 року у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що позивач, маючи стаж роботи понад 20 років на посаді судді, при виході у відставку має право на призначення їй довічного грошового утримання, у зв'язку з чим звернулась до пенсійного фонду із заявою про призначення довічного грошового утримання судді, однак, рішенням Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя №5449/7107 від 16 грудня 2015 року позивачці відмовлено у нарахуванні довічного грошового утримання судді у відставці. Тим самим вважає, що її права були порушені як пенсійним фондом, так і бездіяльністю голови Апеляційного суду Донецької області, яка полягає у порушенні приписів статті 29 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а саме в тому, що постанова Верховної Ради України та наказ про звільнення з посади судді відбулися більше ніж через рік після подання заяви про відставку у порушення законів України та Правил, що гарантують незалежність судді, його право на відставку, що діяли на цей час. У зв'язку з чим, позивач просила суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач у судове засідання не з'явилась про дату час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином.

Представник відповідача - Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя у судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заперечення, в обґрунтуванні яких вказано, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя з 01 вересня 2014 року як отримувач пенсії за віком, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 10 лютого 2015 року позивач звернулась до управління із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці. Рішенням від 16 грудня 2015 року за вих. №28412/05 ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні довічного грошового утримання на підставі п.5 Прикінцевих положень Закону України №213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Відповідач 1 вважає, оскільки до 01 червня 2015 року не було прийнято Закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, а тому норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначені, зокрема, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» скасовуються, у зв'язку з чим підстав для призначення довічного грошового утримання позивачці не має. Крім того зазначив, що порядок призначення довічного грошового утримання визначається нормами постанови Правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року №3-1, якою затверджено Порядок подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України (далі Порядок №23-1). Вважає, що довічне грошове утримання виникає не з дня звільнення з посади судді, а з дня відрахування зі штату суду, тому відповідно до ч.3 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції станом на день відрахування зі штату суду позивача) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, тому підстав для нарахування та виплати у будь-якому іншому розмірі у відповідача не має.

Також, відповідач зазначив, що відповідно до п.4 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначена категорія справ підсудна місцевим загальним судам як адміністративним судам, тому просить суд відповідно до п.2 ч.1 ст.22 КАС України передати адміністративну справу до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням Відповідача 1.

Представник відповідача 2 - Апеляційного суду Донецької області у судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заперечення в обґрунтуванні яких вказано, що підставою для звільнення з посади судді Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1 є постанова Верховної Ради України №788-VШ від 12 листопада 2015р., на підставі якої наказом в.о. голови Апеляційного суду Донецької області №398к від 23 листопада 2015 р., одразу після надходження її засвідченої копії, ОСОБА_1 відрахована зі штату суду у зв'язку з поданням заяви про відставку. Також зазначив, що питання щодо тривалого розгляду заяви про відставку Вищою радою юстиції до компетенції голови апеляційного суду не відноситься. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження, та фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Вищої ради юстиції із заявою про відставку, відповідно до п.9 ч.5 статті 126 Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року №788-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку (а.с.22-28).

Наказом В.о. Голови Апеляційного суду Донецької області № 398 к від 23 листопада 2015 року суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Апеляційного суду Донецької області 23 листопада 2015 року у зв'язку із поданням заяви про відставку, на підставі заяви ОСОБА_1, постанови Верховної Ради України №788-VІІІ від 12.11.2015р., погодження в установленому порядку (а.с.18).

Відповідно до листа Вищої ради юстиції від 28 січня 2016 року вих.№733/0/9-16 встановлено, що ОСОБА_1 звернулась із заявою про звільнення з посади судді апеляційного суду Донецької області у відставку 30 вересня 2014 року, котра надійшла на адресу Вищої ради юстиції 06 жовтня 2014 року за вхідним №380/0/6-14 (а.с.50).

Як вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2015 року позивач звернулась до Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI.

Можливість отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці визначено довідкою Апеляційного суду Донецької області від 24 листопада 2015 року, де зазначений загальний трудовий стаж судді ОСОБА_1, який складає 22 роки 10 місяців 19 днів (а.с.20).

Відповідно довідки Апеляційного суду Донецької області від 24 листопада 2015 року визначено, що згідно записів в трудовій книжці загальний стаж державної служби ОСОБА_1 складає 31 рік 09 місяців 22 дні (а.с.21).

Згідно довідки Апеляційного суду Донецької області від 24 листопада 2015 року, заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 становить 15 158,00 грн. (а.с.19).

16 грудня 2015 року Управлінням пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя винесено Рішення №5449/7107 про відмову в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці від 16 грудня 2015 року вих. №28412/02, яким встановлено, що 10 грудня 2015 року позивач звернулась із заявою до Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя про переведення з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці згідно ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та разом із заявою надала відповідні документи.

Зазначеним Рішенням визначено, що згідно п.5 Прикінцевих положень Закону України №213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

За таких обставин відмовлено гр. ОСОБА_1 в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці. (а.с.12)

Приймаючи рішення по справі суд керується наступним.

В запереченнях відповідач 1 - Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя зазначив, що відповідно до п.4 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначена категорія справ підсудна місцевим загальним судам як адміністративним судам, тому просив суд відповідно до п.2 ч.1 ст.22 КАС України передати адміністративну справу до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням Відповідача 1.

Враховуючи викладене суд звертає увагу відповідача 1 на те, що позивачем заявлено позовні вимоги до Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, а саме: зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання у розмірі, передбаченому законодавством України на час виповнення 65 років, тобто, з 04 лютого 2015 року у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді, та до Апеляційного суду Донецької області, а саме: визнати неправомірною бездіяльність голови Апеляційного суду Донецької області, як суб'єкта владних повноважень, яка потягнула за собою заподіяння матеріальної шкоди, пов'язаної з призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді.

За приписами абз.3 ч.1 ст. 21 КАС України, якщо справа щодо однієї з вимог підсудна окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) - місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд.

Оскільки позовна вимога, заявлена до Апеляційного суду Донецької області щодо визнання неправомірною бездіяльності голови як суб'єкта владних повноважень відноситься до розгляду Донецького окружного адміністративного суду, а вимога, заявлена до УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя щодо щомісячного довічного грошового утримання відноситься до місцевого загального суду як адміністративного, тому, враховуючи приписи ст. 21 КАС України, справа повинна розглядатися саме Донецьким окружним адміністративним судом.

Стосовно позовних вимог в частині зобов'язання Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання у розмірі, передбаченому законодавством України на час виповнення 65 років, тобто з 04 лютого 2015 року у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 9 ч.5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

При цьому, звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який визначено в частині першій ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за якою суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Отже, право на відставку виникає з часу, з якого стаж роботи на посаді судді досяг 20 років і саме ця обставина є єдиною умовою набуття права на відставку. Факт подання заяви про відставку є лише доказом реалізації цього права.

Наведені положення закону знайшли свою деталізацію у рішенні Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Зазначене, не є тотожним поняттям щодо призначення та виплаті пенсії громадянам на загальних підставах.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 мала право на відставку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 своє волевиявлення щодо звільнення у відставку, висловила у письмовій заяві на адресу Вищої ради юстиції у вересні 2014 року, яка надійшла до Вищої Ради юстиції 06 жовтня 2014 року.

Факт подачі заяви про відставку 30 вересня 2014 року, тобто до набрання законної сили Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року, підтверджується листом Вищої ради юстиції від 28 січня 2016 року № 733/0/9-16 (а.с.87).

Так, постановою Верховної Ради України тільки 12 листопада 2015 року №788-VIII позивачку було звільнено з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку (а.с.22-28).

Також, суд зазначає, що статтею 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла на момент виниклих правовідносин) передбачено, що суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років. Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, зобов'язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстави для звільнення судді. Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті. Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

Так, матеріалами справи передбачено, що ОСОБА_1 03 лютого 2015 року виповнилось 65 років, тобто з 04 лютого вона не мала можливості здійснювати правосуддя. Проте заяву про відставку до Вищої Ради юстиції вона подала 06 жовтня 2014 року.

Частиною 3 ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Так, подання заяви про відставку та внесення Вищою радою юстиції відповідного подання до Верховної Ради України вказує на набуття суддею права на відставку.

Безпосередню роль у цьому процесі також відведено й Верховній Раді України, оскільки, згідно з положеннями статті 216 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України "Про Регламент Верховної Ради України" №1861-VI від 10 лютого 2010 року, керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях, за результатом розгляду якого, рішення про звільнення судді приймається відкритим поіменним голосуванням і оформлюється постановою Верховної Ради (ч.8 ст. 216-1).

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 подала до Вищої ради юстиції заяву про відставку, яка надійшла до Вищої Ради юстиції 06 жовтня 2014 року, що підтверджується листом Вищої Ради юстиції (а.с.87), що не оспорюється сторонами, а відповідне подання винесено Вищою радою юстиції до Верховної Ради України, якою лише 12 листопада 2015 року винесено Постанову №788-VIII про звільнення з посади судді Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1 у зв'язку із поданням заяви про відставку.

Разом з тим, фактичне звільнення позивача з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку відбулося лише Наказом В.о. Голови Апеляційного суду Донецької області № 398 к від 23 листопада 2015 року, яким суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Апеляційного суду Донецької області 23 листопада 2015 року у зв'язку із поданням заяви про відставку, на підставі заяви ОСОБА_1, постанови Верховної Ради України №788-VІІІ від 12.11.2015р., погодження в установленому порядку (а.с.18, 22-28).

Так, на переконання суду, тривалий період, протягом якого не вирішувалося питання про звільнення позивача з посади судді у відставку, не залежав від волі позивача, а тому, не може впливати на вирішення питання про нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання вихідної допомоги за законодавством, чинним на час подання ним заяви про відставку.

Суд при вирішенні спору також враховує, що позбавлення позивача права на отримання відповідної вихідної допомоги у зв'язку з відставкою суперечить приписам статті 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), зокрема, пунктом 8 визначено, що частина третя статті 138 Закону № 2453 у редакції Закону № 3668, яка суперечить Конституції України‚ не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668, а саме: „Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання"; перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453 у редакції Закону № 3668, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Проте підлягають застосуванню перше речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668, а саме: „Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку"‚ та четверте речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453 зі змінами, внесеними Законом № 3668, а саме: „Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України".

У постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 24 березня 2015 року №21-584а14 в подібній адміністративній справі зазначено, що з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону України № 2453-VI в редакції до змін, внесених Законом України № 3668-VI: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Також, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09.06.2015 у справі № 21-472а15.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 також зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст. 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави і гарантіями забезпеченості незалежності суддів, оскільки суддя відповідно до ст. 127 Конституції України, а також статті 53 Закону України про судоустрій і статус суддів, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може відокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

Враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованого щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закону №2453-УІ, є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Згідно приписів ч. 2 ст. 161 КАС України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Викладене вище відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Крім того, до приписів ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», навіть після неодноразово внесених в нього змін, не тільки не встановлюють заборони перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а навпаки ставлять у залежність його розмір від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

У відповідності із пунктами 3, 4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 384/2011, пунктами 2.1 і 2.2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 № 8-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25.02.2008 № 5-5) та Додатку № 2 до Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1, встановлена особа форма довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в якій зазначаються відомості про заробітну плату судді, що враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.

Саме таку довідку та інші необхідні документи позивачка отримала при звільненні для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Суд зауважує, що 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон №1166), яким, зокрема, пунктом 28 визначено: у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41 - 45, ст. 529 із наступними змінами): 1) статтю 136 виключити; 2) у частині третій статті 138 цифри "80" замінити цифрами "70".

Тобто, в редакції, станом на момент подання заяви до Вищої Ради юстиції, тобто на 06 жовтня 2014 року визначено, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Однак, за Рішенням Конституційного суду України підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Приймаючи до уваги, що на час прийняття Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що діяла на момент правовідносин, позивачка вже набула право на відставку, маючи необхідний стаж роботи і могла в любий час до досягнення граничного віку перебування на посаді судді подати заяву про відставку. Проте, заява про відставку ОСОБА_1 була подана до Вищої Ради юстиції лише 06 жовтня 2014 року, тобто після набрання чинності Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», тому, слід вважати, що остання набула право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, однак, з урахуванням змін, внесених Законом № 1166 до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», лише в розмірі 70 відсотків заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, але без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Тобто, при вирішенні даної справи, з урахуванням змін, внесеним Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», норма якого є чинною та не визнана неконституційною, суд вважає, що застосуванню підлягає частина третя статті 138 Закону №2453 в наступній редакції: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Оскільки довідкою Апеляційного суду Донецької області від 24 листопада 2015 року визначений загальний трудовий стаж судді ОСОБА_1, який складає 22 роки 10 місяців 19 днів, з урахуванням правил застосування норм частини 3 ст.138 Закону №2453 у вищевикладеній редакції, суд приходить до висновку, що задоволенню підлягає позовна вимога щодо нарахування та виплати позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 74 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 04 лютого 2015 року.

Матеріалами адміністративної справи встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя з 01 вересня 2014 року як отримувач пенсії за віком, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

16 грудня 2015 року Управлінням пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя винесено Рішення №5449/7107 про відмову в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці від 16 грудня 2015 року. (а.с.12)

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Тобто, позовні вимоги щодо нарахування та виплати Управлінням пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя щомісячного довічного грошового утримання судді при виході у відставку цілком пов'язані із Рішенням №5449/7107 Управління Пенсійного Фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя від 16 грудня 2015 року, яким позивачу відмовлено в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці.

Частиною 2 ст. 11 КАС України вказано, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, з метою повного захисту прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та вирішити питання щодо протиправності Рішення від 16 грудня 2015 року №5449/7107 Управління Пенсійного Фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, щодо відмови в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці.

Отже, враховуючи вищевказане, судом досліджено Рішення №5449/7107 Управління Пенсійного Фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя від 16 грудня 2015 року, яким позивачу відмовлено в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці.

Згідно із ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, судом встановлено право позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 74 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 04 лютого 2015 року, тому, викладена у Рішенні №5449/7107 від 16 грудня 2015 року відмова позивачу в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці є необґрунтованою.

Виходячи з наведеного, суд встановив, що Рішення Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя від 16 грудня 2015 року №5449/7107 про відмову в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці є необґрунтованим та протиправним, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Тобто, пенсія за віком, яка призначена та сплачується позивачу підлягає перерахуванню у визначеному судом розмірі.

Щодо позовних вимог в частині визнання неправомірною бездіяльність голови апеляційного суду, як суб'єкта владних повноважень, яка потягнула за собою заподіяння матеріальної шкоди, пов'язаної з призначенням щомісячного довічного грошового утримання, суд повідомляє наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», голова апеляційного суду видає на підставі акта про обрання на посаду судді чи звільнення судді з посади відповідний наказ.

Отже, як вбачається з вищевказаного, норма яка визначає повноваження голови апеляційного суду щодо звільнення суддів з посади має імперативний характер.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, виконуючий обов'язки голови Апеляційного суду Донецької області діяв в межах повноважень, визначених статтею 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та не виходив за межі цього Закону при виданні наказу №398к від 23 листопада 2015 року про відрахування ОСОБА_1 зі штату Апеляційного суду Донецької області саме 23 листопада 2015 року у зв'язку із поданням заяви про відставку, на підставі постанови Верховної Ради України №788-VІІІ від 12.11.2015р. після надходження засвідченої копії зазначеної постанови до суду.

Виходячи з вищевказаного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 вказаного Кодексу, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що з двох заявлених позивачем позовних вимог судом задоволено одну позовну вимогу, а саме - до Управління пенсійного фонду України у Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, суд вважає повернути з рахунку бюджетних асигнувань Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, судовий збір за одну позовну вимогу.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями ст. ст. 4-15, 51, 69-72, 86, 94, 122, 158-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, Апеляційного суду Донецької області про визнання неправомірною бездіяльність та зобов'язання виплатити суддівську винагороду - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя №5449/7107 від 16 грудня 2015 року про відмову в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 74 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 04 лютого 2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя (ідентифікаційний номер: 23336748; юридична адреса: 87502, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Перемоги, будинок 16) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 21 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Голошивець І.О.