Справа № 742/610/16-а
Суддя: Коротка А. О.
Дата ухвалення: 2016-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/742/37/16
Єдиний унікальний № 742/610/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2016 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Короткої А.О.,

при секретарі Хотінь Ж.О.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Прилуках адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прилуцького обєднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та відновлення виплати пенсії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Прилуцького обєднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій відповідача щодо припинення виплати їй пенсії як інваліду третьої групи та про зобов'язання поновити їй виплату цієї пенсії з 01.04.2015 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 24.10.2010 року їй було встановлено 2 групу інвалідності, з даного часу вона перебуває на обліку в Прилуцькому обєднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 20.12.2012 року їй встановлено 3-тю групу інвалідності, яку 01.01.2015 року було продовжено безстроково.

З 2007 року і по теперішній час позивачка працює на посаді головного спеціаліста в управлінні праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області, а тому є посадовою особою місцевого самоврядування.

В січні 2016 року у звязку з погіршенням стану здоровя позивачка вирішила пройти чергове реабілітаційне лікування, проте не виявила коштів на своєму пенсійному рахунку, які зазвичай вона використовує один-два рази на рік виключно для проходження щорічного реабілітаційного лікування з приводу свого захворювання. З даного питання 01.02.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Прилуцького обєднаного управління Пенсійного фонду України з заявою про надання їй розяснення щодо припинення виплати пенсії, на яку листом від 08.02.2016 року отримала відповідь про те, що їй, як посадовій особі місцевого самоврядування, пенсія по інвалідності не виплачується з 01.04.2015 року на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIIІ та ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 24.12.2015 року №911-VІІІ.

Такі дії відповідача позивачка вважає неправомірними, дискримінаційними та такими, що порушують її конституційні права, саме тому і звернулася до суду з даним позовом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити в повному обсязі та пояснила, що, будучи посадовою особою місцевого самоврядування, вона все-одно залишається інвалідом 3 групи та потребує у звязку з цим матеріальної допомоги від держави, яка такої їй не надає, порушуючи цим самим її права інваліда та здійснюючи відносно неї дискримінацію за ознакою інвалідності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.26) та письмове заперечення на позов (а.с.24-25), відповідно до змісту якого позовні вимоги ОСОБА_1 ним не визнаються з посиланням на ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIIІ, яким були внесені зміни до ч.7 ст.21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування», а саме: доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни З групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються». ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ від 24.12.2015 року дію ч.7 ст.21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» було продовжено з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року.

Оскільки позивачка є посадовою особою місцевого самоврядування, то на підставі зазначених законів з 01.04.2015 року їй припинено виплату пенсії, як інваліду 3 групи. Згідно з абз.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» після звільнення її з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

У звязку з тим, що зазначені норми закону неконституційними не визнані, Прилуцьке обєднане управління Пенсійного фонду України правомірно не виплачує пенсію позивачці, а тому у задоволенні її позову представник відповідача просить відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмове заперечення представника відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Так, 24.09.2010 року після вперше проведеного огляду позивачці ОСОБА_1 була встановлена 2 група інвалідності по причині загального захворювання, після проведених 20.12.2012 року та 24.12.2013 року переоглядів їй була підтверджена 3 група інвалідності, яку 06.01.2016 року було продовжено довічно (а.с.14-18).

Через свою інвалідність з 24.09.2010 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Прилуцькому обєднаному управлінні Пенсійного фонду України, де отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Оскільки позивачка є також посадовою особою місцевого самоврядування (а.с.13), то виплата пенсії по інвалідності з 01.04.2015 року їй була припинена через вступ у законну силу ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015 року (а.с.12), відповідно до якого частину 7 статті 21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №911-VІІІ від 24.12.2015 року дію частини 7 статті 21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» було продовжено до 31 грудня 2016 року.

Однак, згідно з ч.2 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом».

Згідно з ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

За загальним правилом, встановленим ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

А відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші передбачені цим Законом.

В частині 2 ст.30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування і після припинення роботи.

Статтею 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів, яке здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав інвалідів щодо включення їх до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

Станом на 01.04.2015 року посада, на якій працює позивачка, дійсно давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», у зв'язку з чим відповідачем і було припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2015 року.

Відповідно до ч.2 Прикінцевих положень Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи та посадових осіб місцевого самоврядування.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу».

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 року прийнятий так і не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не мають призначатися.

Крім цього, в тексті згаданого Закону чітко визначено: «з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України».

При цьому, право на пенсію у позивачки виникло ще при призначенні такої, а тому з 01.06.2015 року відпали всі перешкоди для виплати їй вказаної пенсії.

Посилання відповідача на ст.47 Закону України ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є безпідставним, оскільки вказана норма розповсюджується на осіб, яким пенсія призначена відповідно до Законів України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів».

За правилами ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Виходячи саме з цих юридичних засад, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачки є цілком обґрунтованими.

Враховуючи все викладене вище, суд вважає, що безпосередньо діями відповідача порушено право позивачки на соціальний захист, гарантоване їй ст.46 Конституції України, обмеження якого, виходячи з проведеного вище аналізу чинного законодавства, є просто не допустимим.

У ч.1 ст.11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте відповідачем на виконання вимог ст.71 КАС України не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 не має права на поновлення виплати їй раніше призначеної пенсії по інвалідності. Також судом не встановлено підстав для відмови позивачці у поновленні виплати раніше призначеної пенсії.

З урахуванням наведеного, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу в поновленні виплати раніше призначеної пенсії по інвалідності з 01.04.2015 року по 31.05.2015 року та в частині зобов'язання відповідача поновити виплату такої позивачці з 01.04.2015 року по 31.05.2015 року, тому вважає за необхідне в задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Поряд з цим, суд переконаний у тому, що відновленню підлягає виплата призначеної позивачці пенсії по інвалідності з 01.06.2015 року у зв'язку з відсутністю будь-яких підстав для її невиплати, оскільки поновити її права та інтереси іншим шляхом, ніж відновленням виплати такої, суд вважає неможливим.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.2, 4, 8, 9, 11, 69-71, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Прилуцького обєднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та відновлення виплати пенсії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Прилуцького обєднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення з 1 червня 2015 року виплати ОСОБА_1 пенсії, як інваліду третьої групи.

Зобов'язати Прилуцьке обєднане управління Пенсійного фонду України відновити з 1 червня 2015 року виплату ОСОБА_1 пенсії, як інваліду третьої групи.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені нею у справі судові витрати в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн 20 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На постанову суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного адміністративного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі відкладення складення постанови у повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.О.Коротка