Справа № 2а/0470/9900/11
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року м. Київ К/800/31416/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

головуючого судді: Мороз Л.Л.,

суддів: Стрелець Т.Г.,

Шведа Е.Ю.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2015 року у справі за позовом Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області до Міського комунального виробничого підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради, про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Контрольно-ревізійне управління в Дніпропетровській області звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до міського комунального виробничого підприємства «Дніпроводоканал» в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило зобов'язати відповідача виконати вимогу Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області від 01.06.2011 р. № 04-06-05-15/6074, а саме: відшкодувати недоотримані доходи в сумі 8535,36 грн. шляхом стягнення зазначеної суми з мешканців гуртожитку, в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи; стягнути КП «Дніпроводоканал» до міського бюджету належну частину чистого прибутку за 2008 рік в загальній сумі 29016903,29 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2015 року позов задоволено, зобов'язано відповідача виконати вимогу позивача від 01.06.2011 р. № 04-06-05-15/6074 щодо відшкодування недоотриманих доходів в сумі 8535,36 грн. шляхом стягнення зазначеної суми з мешканців гуртожитку, в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи; а також стягнуто з відповідача до міського бюджету частину чистого прибутку за 2008 рік в загальній сумі 29016903,29 грн.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2015 року скасовано постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2015 року та прийнято нову постанову про відмову у задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі направлення від 18.02.2011 року №355-11 позивачем була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Міського комунального виробничого підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради за період з 01.07.2008 року по 01.03.2011 року.

За результатами ревізії складено акт № 06-24/40 від 07.04.2011 року, в якому зазначається про порушення відповідачем законодавства України.

На підставі акта ревізії листом від 01.06.2011 року № 04-06-05-15/6074 позивач направив на адресу МКВП "Дніпроводоканал" вимоги, якими останнього зобов'язано усунути виявлені порушення.

У зв'язку з тим, що відповідач частково не виконав вимоги, позивач звернувся до суду із позовом, у якому, зокрема, просив зобов'язати відповідача виконати вимогу відшкодувати недоотримані доходи в сумі 8535,36 грн. шляхом стягнення зазначеної суми з мешканців гуртожитку, в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи; стягнути КП «Дніпроводоканал» до міського бюджету належну частину чистого прибутку за 2008 рік в загальній сумі 29016903,29 грн.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2939-XII) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (далі - Положення, Держфінінспекція відповідно), визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (пункт 7 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).

Положенням установлено, що Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб і, у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми узгоджуються з положеннями статті 10 Закону № 2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, пунктом 7 передбачено право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно з пунктом 10 статті 10 Закону № 2939-ХІІ органу державного фінансового контролю надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а відповідно до пункту 13 цієї норми - при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки.

У справі, що розглядається, Інспекція пред'явила вимогу, яка вказує на виявлені збитки, їхній розмір та необхідність їх стягнення.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за відповідним позовом органу державного фінансового контролю, вони не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, оскільки рішення суду апеляційної інстанції про відмову у позові є по суті правильними. При цьому, помилковість мотивів, наведених у рішенні суді, не призвела до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які передбачені ст.ст. 225 - 229 Кодексу адміністративного судочинства України як підстави для зміни, скасування судового рішення, залишення позовної заяви без розгляду або закриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області відхилити, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: