Справа № 804/1021/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2016 р. Справа № 804/1021/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В.
при секретаріЗоідзе Т. А.
представника позивача представника відповідача Левченка Р. П. Черкашиної А. Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, -
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області, відповідно до п.2.9 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції України на III квартал 2015 року, п.1.1.4.2 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області на III квартал 2015 року, проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради за період з 01.11.2013 року по 30.09.2015 року.
Відповідач не прийняв до уваги заперечення позивача на акт перевірки , про що було складено та направлено на адресу позивача висновки на заперечення до Акта ревізії від 17.11.2015 року №06-21/11. Зазначені висновки затверджено заступником начальника Державної фінансової інспекції в Дніпропетрвоській області Лук'яненко В.В. 18 грудня 2015 року, які комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради отримав лише 20 січня 2016 року за вх.№.622.
1. В порушення вимог п.6 Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної, вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 року №30, п.6 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», п.140.3 ст.140 розділу III Податкового кодексу України із змінами і доповненнями від 02.12.2010 №2755-VІ, позивачем незаконно отримано коштів субвенції на погашення заборгованості з різниці в тарифах за послуги надані протягом 2013 року та І півріччя 2014 року на суму 6 246 587,39 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) державному бюджету на зазначену суму.
2. В порушення п.20 Рішення сесії Дніпропетровської міської ради VІ скликання від 29.01.2014р. №3/47 «Про міський бюджет на 2014 рік», не нараховано та не перераховано до міського бюджету частину чистого прибутку, що залишається у розпорядженні підприємства після оподаткування, у розмірі 15% від його суми, що призвело до недоотримання загальним фондом міського бюджету відрахувань у сумі 2 437 071,83 грн. та матеріальної шкоди (збитків) міському бюджету на вказану суму.
3. В порушення вимог ст. 256, 257 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. № 435-ІV, п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. № 996-ХІV, п. 5 П(С)БО № 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом МФУ від 08.10.1999р. № 237, п. 2.30 облікової політики, визначеної наказом по підприємству від 03.10.2011р. №1138 «Про облікову політику КП «Дніпроводоканал» та організацію бухгалтерського і податкового обліку», позивачем списано з обліку дебіторську заборгованість за суб'єктами господарювання, що діють та припинили свою діяльність, термін позовної давності якої минув, та по якій в межах терміну позовної давності не проводилась претензійно-позовна робота щодо стягнення суми заборгованості, що призвело до втрати активів підприємства та нанесення йому матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 284 071,79 грн.
4. В порушення вимог ч.5 ст.40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010р. №2289 зі змінами, ч.5 ст.40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 10.04.2014р. №1197-VІІ зі змінами позивачем проведено оплату ТОВ ВТФ «Авіас» нафтопродуктів за завищеними цінами, чим нанесено підприємству матеріальну шкоду (збитки) на суму 1 845 983,00 грн. з ПДВ.
5. Проведеною інвентаризацією встановлено нестачу основних засобів на загальну суму 515 985,94 грн., що є порушення вимог ст.10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. № 996-ХІV, п.5 розділу І Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014р. № 879 в частині підтвердження даних бухгалтерського обліку фактичною наявністю активів.
6. В порушення вимог п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. № 996-ХІV, п.2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, п.3.1.5 та примітки до п. 3.1.6 Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998р. №43 КП «Дніпроводоканал» проведено списання паливно-мастильних матеріалів за завищеними нормами на загальну суму 342 537,79 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) підприємству на вказану суму.
7. В порушенням вимог ст.193 Господарського кодексу України від 16.01.2003р. №436-ІV, п. 3.2.1.5, п. 3.2.1.8 договору від 28.05.2015р. №1-280515, укладеного з ПП «Арт-Груп», п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-ХІV, підприємством оплачено ПП «Арт-Груп» акти виконаних робіт із завищеними обсягами наданих рекламних послуг на загальну суму 196 640,0 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) підприємству на вказану суму.
8. В порушенням вимог ст.193 Господарського кодексу України від 16.01.2003р. № 436-ІV, п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-ХІV, п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, підприємством оплачено ТОВ «Юридична компанія «Фінекс» акти здачі-приймання послуг із завищеною сумою винагороди за послуги, спрямовані на зменшення та (або) погашення заборгованості боржників перед КП «Дніпроводоканал», на загальну суму 64 761,24 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) підприємству на вказану суму.
9. В порушення вимог п.6.4.4.1 Правил визначення вартості будівництва, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013р. №293, 6.1.1.3 ДСТУ-Н Б Д. 1.1 -2:2013, 6.3.1.1, п. 6.2.1.3 п. 6.3.3 Настанови щодо визначення прямих витрат у вартості будівництва ДСТУ-Н Б Д. 1.1-2:2013, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.08.2013р. №405, п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-ХІV підприємством прийнято до оплати від підрядних організацій акти приймання виконаних будівельних робіт примірної форми КБ-2в із завищеною вартістю виконаних будівельно-ремонтних робіт та завищеними об'ємами виконаних робіт на загальну суму 191 100,62 грн., з яких не усунуто на суму 121 621,10 грн., в тому числі від підрядників: ФО-П Чіненов на суму 119239,48 грн. та ТОВ «Оріонрембуд» на суму 2 381,62 грн., що призвело до матеріальної шкоди (збитків) завданих підприємству на суму 121 621,10 гривень.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вимогами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно з вимогами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно із Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23.04.2011 р. № 499/2011(далі - Положення), Державна фінансова інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Державна фінансова інспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).
Відповідно до п.6 Положення Державна фінансова інспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Також Положенням установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Державна фінансова інспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.
Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону №2939-ХІІ, згідно з якими державній фінансовій службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства. Тому органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету, та, у разі виявлення порушень законодавства, пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Отже, суд приходить до висновку, що у органу державного фінансового контролю існує право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.
Відповідно до статті 2 Закону №2939-ХІІ порядок проведення державною контрольно-ревізійною службою державного фінансового аудиту та інспектування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно, а на підставі рішення суду - в інших суб'єктів господарювання врегульовано Порядком проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 року N 550 (надалі Порядку №550) .
Пунктом 35 Порядку №550 визначено, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції служби, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних осіб.
Відповідно до пункту 46 Порядку №550, якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом служби у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.
Таким чином, суд зазначає, що органу державного фінансового контролю надано можливість у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21 пункту 6 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23.04.2011 №499).
Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Згідно із пунктом 49 Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, орган служби ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.
Таким чином, встановивши, що державному підприємству задано шкоду, управління ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.
Крім того, пунктом 50 Порядку встановлено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
У відповідності до пункту 7 статті 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» Державній фінансовій інспекції надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи згідно із статтею 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Із змісту вказаних положень законодавства вбачається, що з метою усунення порушень законодавства контрольно-ревізійна служба використовує механізми, встановлені чинним законодавством, зокрема, пунктом 50 Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою. У випадку встановлення порушень законодавства, відповідач має право пред'являти письмову вимогу щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства. Між тим, зміст вимоги відповідача повинен узгоджуватися з приписами чинного законодавства, що, зокрема, означає те, що вимога повинна містити вичерпну вказівку підконтрольному суб'єкту щодо вчинення дій, які відповідно до норм законодавства будуть направлені на усунення порушених вимог закону.
Статтею 13 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю» встановлено що дії або бездіяльність посадових осіб органу державного фінансового контролю можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку. Обов'язковою ознакою дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.
Суд погоджується із доводами позивача, що відповідно до п.7 Закону № 2939-X вимоги органів державного фінансового контролю є обов'язковими до виконання, породжують правові наслідки для підконтрольного суб'єкту і мають обов'язковий характер, а їх невиконання має наслідком застосування заходів на підставі п.15 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», пункту 2 Постанови КМУ від 29.11.2006 «Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилення боротьби з корупцією та контроль за використанням державного майна і фінансових ресурсів».
Приймаючи до уваги те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена Верховним Судом України в постановах від 18.09.2014 року у справі №21-332а14, від 20.01.2015 року №21-603а14, яка, з огляду на приписи статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковою та суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду України.
Надаючи оцінку діям відповідача, щодо спонукання позивача звернутися з позовами до інших осіб відносно стягнення з них збитків, на предмет того, чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, суд зазначає наступне.
Виявивши за результатами ревізії факти порушення законодавства, що призвели до завдання шкоди державі, орган державного фінансового контролю зобов'язаний на підставі положень статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» самостійно звернутися до суду в інтересах держави з відповідним позовом до правопорушників. Так, орган державного фінансового контролю має право вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі (п. 7 ст. 10), порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (п. 8 ст. 10), накладати у випадках, передбачених законодавчими актами, на керівників та інших службових осіб підконтрольних установ адміністративні стягнення (п. 9 ст. 10).
Однак такі вимоги, з точки зору дії в часі, можуть стосуватись виявленого правопорушення, яке є триваючим і вимога має на меті його припинення, або спрямовані на майбутнє і стосуватись недопущення правопорушень у майбутньому (превентивна функція). Вимоги не можуть стосуватися подій минулого, зокрема, завданих у минулому збитків, шкоди тощо, адже те що вже відбулось не можна усунути, а можна лише діяти для подолання негативних наслідків, зокрема, шляхом пред'явлення позову до осіб, діями яких завдано збитків, шкоду тощо.
Правова позиція з цього приводу сформульована Верховним Судом України у постанові від 14.04.2014р. в адміністративній справі № 21-63а14, яка в силу положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою до виконання для всіх суб'єктів владних повноважень, а суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з цим рішенням Верховного Суду України.
Так, Верховний Суд України зазначив, що при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов'язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги.
Таким чином, звернення органу державного фінансового контролю до позивача про спонукання позивача пред'явити позов до інших осіб, а також про зобов'язання Позивача змінити розмір зобов'язань інших суб'єктів господарювання, відображених у бухгалтерському обліку (корегування показників кредиторської заборгованості), не відповідає визначеній законом компетенції органів державного фінансового контролю.
Суд також констатує, що такі дії є прямим втручанням у господарську діяльність підконтрольної установи.
Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області, суд вважає за необхідне зазначити, що саме результат реалізації повноважень фінансової інспекції, а не процес реалізації її повноважень може бути об'єктом судового оскарження.
Отже, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
В силу частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Виходячи з цього, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. підлягає компенсації за користь бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та скасування вимоги - задовольнити частково.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області на користь комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради судові витрати у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області на користь комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради судові витрати у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).
Повний текст постанови складено 09 березня 2016 року
Суддя В.В. Степаненко