Справа № 815/6065/15
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6065/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.;

судді - Свиди Л.І.

судді - Єфіменко К.С.;

за участі:

секретаря судового засідання - Белінського Г.В;

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Білоконь Н.О., за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 270-15, яким Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив.

У 2014 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 270-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05.10.2015 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області, за № 235 від 10.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України є неправомірним та необґрунтованим. Оскільки при прийняті оскаржуваного рішення відповідач не прийняв до уваги той факт, що позивач проживав в м. Хартум та приймав участь в протестних мітингах, які були організовані опозиційною партією. Через свою діяльність позивач неодноразово затримувався поліцією. Під час затримання до позивача застосовувалися побиття, тортури та жорстоке поводження.

Позивач у відкритому судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених в адміністративному позові (а.с. 3-5).

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні адміністративного позову з підстав викладених в письмових запереченнях (а.с.88-92).

Представник відповідача зазначив, що у позивача не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Судан м. Хартум, за національністю суданець, за віросповіданням мусульманин суніт , не одружений.

28.02.2007 року позивач виїхав з Судану, м. Хартум 28.02.2007 року до Сирії, м. Дамаск, де проживав до 09.03.2007 року.

На території України вперше позивач прибув 09.03.2007 року авіарейсом Дамаск - Стамбул - Київ, в аеропорту м. Київ шукача притулку затримано співробітниками прикордонної служби України та анульовано однаразову візу типу НОМЕР_1, оскільки особа не мала при собі документів.

16.03.2007 року позивач повернувся до Сирії . На території Сирії, м. Дамаск проживав до листопада 2007 року, 26.10.2007 року отримав українську візу типу НОМЕР_2

14.11.2007 року позивач вдруге потрапив на територію України, офіційно на підставі національного паспорту та однаразової візи типу НОМЕР_2, авіарейсом Алеппо - Стамбул - Одеса.

В Україну позивач приїхав з метою навчання в вищому навчальному закладі. В 2007-2008 роках навчався на підготовчому факультеті Одеської національної академії харчових технологій. З 2008 по 2014 роки навчався в Кіровоградській льотній академії національного авіаційного університету у м. Кіровоград.

11.12.2012 року позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, дійсну до 01.08.2013 року та продовжену до 01.08.2014 року.

Звернувся до міграційної служби у зв'язку із неможливістю повернутися на Батьківщину через участь в мітингах на підтримку партії SPL. Позивач вважає, що його можуть затримати правоохоронні органи під час перетину кордону Судану. Оскільки під час навчання в середній школі у м. Хартум він приймав участь в мітингах, які були влаштовані з метою зміни політичної влади в Судані. Позивач стверджує, що він був членом демократичної партії SPL, та через участь у мітингах, його затримувала поліція 9 разів. Під час кожного затримання до позивача застосовували фізичну силу.

Останнє затримання позивача відбулось в липні 2006 року, Варто зазначити, що партійного квитка позивач взагалі не мав. Основної інформації стосовно керівництва партії та її представників в регіоні свого проживання, її діяльності та дати створення позивач не знає. Документи, які підтверджують розповідь позивача відсутні.

Суд встановив, що позивач потрапивши на територію України у 2007 році вступив до вищого навчального закладу в нашій країні та припинив навчання в 2014 році, через нестачу коштів.

01.08.2014 року закінчився термін дії посвідки на тимчасове проживання.

03.09.2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання йому захисту в Україні.

За результатами розгляду особової справи, Управління дійшло висновку за доцільне відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону, що оформлено Висновком від 27.02.2015 року (а.с.80-87).

Зазначене рішення обґрунтовано тим, що з моменту виїзду з Судану в 2007 році позивач чотири рази продовжував термін дії національного паспорту (у 2007, 2009, 2011 та 2013 роках) через Посольства Судану в м. Дамаск та в м. Москва. Зазначене вказує на елемент захисту з боку держави та не дозволяє вважати, що на території країни громадського походження у позивача виникали будь-які проблеми, що можуть бути причиною переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ознаками, які б вказували на необхідність надання особі додаткового захисту в Україні. Позивач перебував на території України з 14.11.2007 року, за захистом не звертався, що свідчить про відсутність потреби у міжнародному захисті, звернення до управління відбулось лише з метою тимчасової легалізації в нашій державі.

Рішенням № 270-15 від 03.04.2015 року Державної міграційної служби України з посиланням на статтю 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_1 відмовлено (а.с.20).

05.10.2015 року позивач отримав повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 6).

Суд вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення та оспорює позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві з наступних підстав.

Позивач при звернені до Управління повідомив, що причиною виїзду з країни громадянської належності стала його участь в протестних мітингах, які були організовані опозиційною партією, та під час затримання позивача, через що йому довилось покинути м. Хартум. Проте на підтвердження даних обставин позивачем не надано жодних доказів щодо переслідування її за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач покинула країну громадянського походження без будь яких перешкод та не піддавалась переслідуванням в подальшому.

З урахуванням встановлених фактів, суд прийшов до висновку, що заява, яку подав ОСОБА_1 до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною її звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання їй статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 128, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Повний текст постанови складений 21 березня 2016 року.

Головуючий суддя О.Я. Бойко

Суддя Л.І. Свида

Суддя К.С. Єфіменко

1. У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

21 березня 2016 року.