Справа № 822/212/16
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/212/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі :головуючого-судді суддівШевчука О.П. Лабань Г.В. Данилюк У.Т.
при секретарі за участі:Гнидюк І.А. позивача, представників сторін, перекладача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_8 до управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області , Державної міграційної служби України про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області (далі - Управління), Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 грудня 2015 року №891-15 та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_8 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вказане рішення є протиправним з підстав того, що при його прийнятті відповідач не врахував, що виїзд позивача з Сирії, громадянином якої він є, був обумовлений збройним конфліктом, який триває з 2011 року і за часом співпадає з виїздом. При цьому, відповідачем не враховано, що в 2009 році країною перебування в зв'язку з участю в демонстрації проти існуючої влади, позивача було піддано кримінальному переслідуванню. Тим більше, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не взято до уваги те, що у протистоянні сторін збройного конфлікту в Сирії почали брати участь інші держави. Тому, відповідач безпідставно дійшов висновку про відсутність загрози безпеці позивача в разі повернення до Сирійської Арабської Республіки.

За клопотанням позивача, до участі у справі судом допущено перекладача - громадянку України ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, детально позиція відповідача викладена в письмових запереченнях, копія яких додана до матеріалів справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його адвоката, представника відповідачів, вивчивши доводи позову та письмових заперечень відповідачів, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, при вирішенні спору дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що за особистим зверненням ОСОБА_8 16 лютого 2016 року останнім отримано повідомлення управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області №01 від 11 лютого 2016 року про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою відмови вказано рішення Державної міграційної служби України від 30 грудня 2015 року №891-15, в якому зазначено про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню виходить з наступного.

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

У відповідності до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлює стаття 5 названого Закону.

При цьому, процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом МВС України від 07.09.2011 №649 (далі по тексту - Правила).

Згідно п.5.1. Правил, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу), серед іншого, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до п.5.2. Правил, належним чином оформлена особова справа заявника разом з письмовим висновком територіального органу ДМС, доданими аудіофайлами співбесід (у разі наявності перекладача) повинна бути надіслана фельд'єгерським зв'язком до ДМС протягом трьох робочих днів з моменту затвердження письмового висновку територіальним органом ДМС, але не пізніше граничного строку розгляду заяви.

Пунктом 6.1. Правил визначено, що у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України наділена правами, визначеними, зокрема п. 6.2. Правил.

У разі незгоди із мотивувальною частиною висновку територіального органу ДМС, який розглядав справу, або його пропозиціями Державна міграційна служба України із дотриманням положень підпункту "е" пункту 5.1 розділу цих Правил готує власний письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (п. 6.4. Правил).

Оскаржуване рішення прийняте відповідачем за результатами розгляду особової справи заявника ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, який звернувся до Управління 08 червня 2015 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якої встановлено наступне.

На підставі заяви №02, анкети, протоколів співбесід від 19 червня 2015 року, 19 листопада 2015 року, 25 листопада 2015 року, інформації по країні походження, зібраних документів під час вирішення питання щодо надання вказаному громадянинові захисту в Україні, Управлінням, в порядку, передбаченому п.5.1. Правил, підготовлено висновок від 03 грудня 2015 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянина Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (далі - Висновок).

Матеріалами справи підтверджується, що Висновок складено за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником, зокрема:

ОСОБА_8 стверджує, що він є громадянином Сирії, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Хомс, Сирійської Арабської Республіки, за національністю - сирієць, сповідує - іслам, неодружений, освіта вища (бакалавр).

З 1984 року по 1995 рік навчався в міжнародній туркменській школі м. Хомс, Сирія. З 1995 року по 1999 рік навчався у відділені Дамаського Університету, м. Шам, де в 2001 році отримав диплом за спеціальністю "бухгалтерський облік".

З 2001 року по 2003 рік працював бухгалтером, офіціантом, адміністратором в готелях Анталії, Кіпру. З 2004 року по 2010 рік займався роздрібною торгівлею, Сирія-Туреччина. З 2010 року по 2011 року займався тимчасовими заробітками в Сирії. З 2011 року по 2012 рік проживав та займався роздрібною торгівлею в Афінах.

В 2012 році приїхав до Туреччини, де перебував 5 діб. Придбав білет на рейс "Анталія-Київ" та 27 квітня 2012 року прибув на територію України.

З 03 травня 2012 року по 2013 перебував в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де 24 травня 2012 року вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (особова справа №45-2012).

Суд також встановив, що наказом №64 від 20 червня 2012 року управлінням ДМС України в Чернігівській області, прийняте рішення про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, який він оскаржував в судовому порядку, однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду України від 11 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України К/9991/70055/12 від 02 вересня 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Особова справа позивача №45-2012, взята на облік на підставі наказу УДМС України в Хмельницькій області №17 від 18 червня 2013 року, у зв'язку із зміною тимчасового місця проживання та переїздом шукача притулку з м. Чернігова до м. Хмельницького.

На момент подання до Управління заяви від 08 червня 2015 року, заявник перебував на території України нелегально.

Аналізом елементів заяви від 08 червня 2015 року, копія якої наявна в матеріалах справи, Управлінням відзначається, що за пунктами 5 і 6 Керівних положень УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається обов'язком доказування. У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, на підставі яких може бути прийняте відповідне рішення. Проте, у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Досягнення цієї мети полягає у тому, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що в своїй заяві від 08 червня 2015 року та під час протоколу співбесіди від 19 червня 2015 року позивач стверджує, що його національний паспорт був втрачений під час бойових дій в Сирії. Проте, в протоколі співбесіди від 30 травня 2012 року, який міститься в його особовій справі №45-2012, повідомляє, що паспорт громадянина Сирійської Арабської Республіки залишився в його помешканні в Туреччині.

Більше того, в протоколі співбесіди від 19 червня 2015 року позивач також повідомив, що весною 2011 року залишив країну громадянської належності, через те, що боявся загинути, та за маршрутом: Хатай (Туреччина, зупинка 1 день) - м. Едірне, Стамбул (Туреччина, проживав 5-6 місяців) - Афіни (проживав з серпня 2011 року по квітень 2012 року) - Туреччина (5 діб), звідки, 27 квітня 2012 року літаком, рейсом Анталія-Київ, прибув на територію України до своєї знайомої, яка мешкає у м. Хмельницький.

В той час, як в протоколі співбесіди від 30 травня 2012 року повідомляє, що звернувся із заявою про визнання біженцем до УДМС України в Чернігівській області, внаслідок того, що його затримали та помістили до пункту тимчасового перебування іноземців.

Матеріалами особової справи №45-2012 також підтверджується, що заявник виїхав з Сирії до Туреччини у 2008 році, де займався підприємницькою діяльністю. В інших країнах притулку не шукав. В зв'язку із придбанням підробленого паспорту громадянина Ірландії позивач мав змогу здійснювати поїздки по Європі. Проте, в протоколі співбесіди від 19 червня 2015 року зазначає, що залишив Сирію навесні 2011 року, і вже в Афінах, у вересні 2012 року придбав підроблений паспорт громадянина Ірландії, щоб мати змогу подорожувати.

В своїй заяві від 08 червня 2015 року позивач повідомив, що через свої політичні погляди та активний супротив офіційній владі, змушений був втекти з Сирії та шукати притулку в тій країні, в якій він буде почуватися захищеним.

Під час же співбесіди від 25 листопада 2015 року позивач пояснив, що весь його супротив визначається участю в протестній ході проти режиму ОСОБА_7, де він приймав участь двічі. Проте, заявник наводить суперечливі відомості щодо часу проведення цих демонстрацій, а саме - 2009 та 2010 роки.

Також в анкеті від 08 червня 2015 року в пункті 4.1 Причини виїзду з країни постійного проживання, позивач вказує, що потерпав від переслідувань за національною ознакою. Зазначив, що був членом туркменської громадської організації "Спільнота туркменів в Сирії", приймав участь в семінарах, конференціях. В протоколі співбесіди від 19 червня 2015 року підтвердив, що він дійсно був членом вказаної громадської організації, де він декілька разів писав замітки до газети. Однак, не навів відомостей, щодо загрози його життю через свою діяльність у вказаній громадській організації. Більше того, ухвалою Вищого адміністративного суду України К/9991/70055/12 від 02 вересня 2014 року колегією суддів встановлено, що до жодних зареєстрованих у Сирії політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься

Необхідно зазначити, що ОСОБА_8 в анкеті від 08 червня 2015 року та в протоколі співбесіди від 19 червня 2015 року зазначає, що не звертався за захистом в інших країнах, оскільки хоче проживати в Україні, за місцем проживання своєї співмешканки - ОСОБА_9, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1.

В свою чергу, протоколом співбесіди від 25 листопада 2015 року підтверджуються пояснення позивача, що його звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління можна розцінювати, як узаконення перебування на території України.

Водночас, варто відзначити, що із матеріалів особової справи вбачається, що заявник прибув на територію України з Туреччини, куди і мав на меті повернутися, оскільки був затриманий в пункті пропуску для міжнародного повітряного сполучення "Бориспіль" під час оформлення пасажирів, які відлітали рейсом №265 "Київ-Стамбул".

Необхідно відмітити, що в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 травня 2012 року в пункті 2. 5, вказано, що до приїзду в Україну перебував (6 місяців) в Туреччині. Також, і в протоколі співбесіди від 25 листопада 2015 року заявник повідомив, що до приїзду в Україну знаходився (5 діб) в Туреччині.

Відтак, враховуючи твердження позивача та інформацію по країні, де він перебував до прибуття в Україну, таке перебування можна оцінювати як перебування в третій безпечній країні.

Таким чином, з аналізу відповідності заяви громадянина Сирії ОСОБА_8 вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI , враховуючи інформацію щодо іноземного громадянина, зазначену в листі управління Служби безпеки України у Хмельницькій області від 19 червня 2015 року №72/2/8499, наявного в матеріалах особової справи позивача, та беручи до уваги відсутність належних документів, що підтверджують особу, належність заявника до громадянства Сирії ставиться під сумнів.

Так, на основі всебічного вивчення наданих заявником документів, співбесід по уточненню викладених позивачем фактів, особової справи №45-02012, можна зазначити, що ОСОБА_8 не надав матеріалів, відомостей, достовірних фактів його особистого переслідування з боку державних чи недержавних агентів, фактичних доказів про те, що у разі його повернення на батьківщину він може стати жертвою переслідувань та об'єктивно не обґрунтував, що ці побоювання є реальними.

Тобто, хоча заявник і має побоювання зазнати шкоди у разі повернення до Сирії через збройний конфлікт, проте ризик застосування цієї шкоди не пов'язаний із жодною із ознак перерахованих у визначені біженця.

Варто також зауважити, що ст.6 Закону №3671-VI визначає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема: не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно ч.6 ст.5 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст.6 Закону №3671-VI, зокрема абзацу 5 ч.1, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ст.ст.11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, Кодекс), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Тому, суд приходить до висновку, що заява позивача від 08 червня 2015 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою, оскільки фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через його належність до певної соціальної групи, через релігійні чи політичні переконання, немає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 30 грудня 2015 року №891-15 та повідомлення управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області №01 від 11 лютого 2016 року про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з дотриманням критеріїв, визначених ч.3 ст.2 КАС України, натомість адміністративний позов ОСОБА_8 до управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області та Державної міграційної служби України про визнання протиправним, скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 грудня 2015 року №891-15 та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 71, 86, 158-163, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_8 до управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області та Державної міграційної служби України про визнання протиправним, скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 грудня 2015 року №891-15 та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні - залишити без задоволення.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 28 березня 2016 року 09:43.

Головуючий суддя судді/підпис/ /підпис/ /підпис/О.П. Шевчук Г.В. Лабань У.Т. Данилюк
"Згідно з оригіналом" Суддя О.П. Шевчук