Справа № 803/3775/15
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року Справа № 876/1167/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до державної міграційної служби України, управління державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Шрі - Ланки ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до державної міграційної служби України, управління державної міграційної служби України у Волинській області в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення державної міграційної служби України від 26.10.2015 р. № 721-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати дії управління державної міграційної служби України у Волинській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, зобов'язати державну міграційну службу України переглянути справу позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що 23 жовтня 2015 позивач отримав повідомлення «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 25, видане управлінням державної міграційної служби України у Волинській області. У Повідомленні було зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було названо рішення Державної міграційної служби України №721-15 від 26.10.2015

В повідомленні як підстава відмови у визнанні біженцем зазначена відсутність умов, передбачених п.1, 13 ст. 1 Закону. В п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» зазначено, що біженцем вважається особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У своїй заяві про надання статусу біженця або додаткового захисту, відповідній анкеті та під час співбесіди позивач чітко вказав причини, через які він змушений був залишити країну громадянської належності. Зокрема, у заяві, анкеті та під час співбесіди заявник зробив заяву про те, що станом на теперішній час в країні громадянської належності/походження відбуваються переслідування таких осіб як він, а також що існує реальний ризик застосування до таких осіб, як він, тортур, жорстокого та такого, що принижує гідність поводження і покарання. Він вказав також на свої особисті обставини, які є підґрунтям для його побоювань щодо повернення до Шрі-Ланки. Зокрема позивач зазначав, що може стати жертвою тортур, жорстокого або такого, що принижує людську гідність поводження в країні його походження. Змалку він та його родина підтримували рух тамілів у Шрі-Ланці. Незважаючи на те, що під час військових дій був малий і безпосередньо не брав участі у боях, проте з 2007 по 2009 рік підтримував свою етнічну громаду у інформаційній боротьбі-пропаганді, фотографуючи безчинства військових, та, беручи участь у розповсюдженні цих матеріалів. За це його у підлітковому віці військові піддали тортурам. Протягом місяця його без жодного судового розпорядження утримували військові та катували, намагаючись отримати інформацію про активістів ТВТІ (Тигрів визволення Таміл-Ілама). В результаті цього він отримав травми обох стоп на все життя. Після завершення громадянської війни, у 2012 році він долучився до політичного руху Тамільського національного альянсу, де продовжив свою інформаційно - медійну діяльність. У зв'язку з ростом переслідування тамілів, збільшенням випадків їх зникнень, позасудових арештів, тортур, застосування інших нелюдських та таких, що принижує гідність поводжень та покарань він свідомо залишив Шрі-Ланку.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до п. 10 цієї постанови судам слід ураховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обгрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649 (2,1146-11), інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж: одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також: на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України ( 2747-15) обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Об'єктивну сторону побоювань підтверджує, зокрема, інформація по країні, яка, знаходиться у відкритих джерелах. У письмовій заяві Міжнародного руху проти всіх форм дискримінації і расизму (ІМАОК.), що була затверджена Верховний комісаром ООН з прав людини 08 вересня 2015 року зазначено «у березні 2015 року Уряд Шрі-Ланки задекларував політичне бажання виконати свої зобов'язання щодо забезпечення прав людини та бажання працювати задля примирення «об 'єднання умів людей усіх етнічних та релігійних громад країни». Проте, не було зроблено жодних практичних заходів, щодо притягнення до відповідальності за військові злочини та злочини проти людяності, відсутня співпраця з Комісією з прав людини ООН, яка відповідальна за розслідування військових злочинів...

Окрім того, військові злочини, злочини поти людяності і геноцид досі не визнані національним законодавством Шрі-Ланки, її уряд не ратифікував Міжнародну конвенцію про Захист всіх осіб від насильницького зникнень та Факультативний Протокол до Конвенції проти катувань. І на завершення, Акт запобігання тероризму 1978 року, який надає імунітет військовим, все ще не є відміненим».

Разом з тим, відповідачем УДМСУ у Волинській області, у зв'язку із повідомленням позивачем даних про приналежність до організації ТВТІ та його етнічної належності, не було повною мірою використано інформацію про країну походження заявника (Шрі-Ланка) в частині, що стосується переслідувань підозрюваних у підтримці ТВТІ, активістів, що виступають за права тамілів та жорсткого поводження і тортур при затриманні, про які йдеться, зокрема, у Резолюції «Сприяння примирення, підзвітності та прав людини» Ради з прав людини при Генеральній Асамблеї ООН від 09.04.2014 року, Рекомендаціях та огляді інформації про Шрі-Ланку Міністерства внутрішніх справ Великобританії від 28.08.2014 року, Звіті Всесвітньої гуманітарної організації «Контроль за дотриманням прав людини» за 2014 рік та інших відкритих джерелах.

При цьому, інформація про країну походження заявника (Шрі-Ланка), яка була використана при складанні висновку працівника УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.08.2014 року за своїм змістом орієнтована на осіб, які бажають відвідати вказану країну з туристичною метою, проте, не вказує про стан дотримання у зазначеній державі прав тамілів та осіб, причетних до діяльності ТВТІ.

Однак, ані ці обставини, ані документи надані на їх підтвердження не були взяті до уваги та не були проаналізовані при ухваленні ДМСУ рішення про відмову в наданні статусу біженця. Це в свою чергу мало наслідком ухвалення незаконного рішення про відсутність підстав для надання статусу біженця, не зважаючи на те. що всі обставини справи свідчать про протилежне, а саме про те, що позивач підпадає під визначення «біженець» як і в розумінні національного законодавства, так і за визначенням цього поняття міжнародними документами, стороною яких є Україна.

В п.13 ст.1 Закону вказується, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні наслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого. що принижує гідність, поводження чи покарання. Однак, судячи з питань, які співробітники ДМС України ставили позивачеві під час співбесіди, перевірка Заяви позивача на можливість визнання особою, що потребує додаткового захисту відповідачем, що є грубим порушення законодавства.

Відповідно до вимог частини 8 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк. визначений законодавством України. Частина 11 цієї ж статті встановлює, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із частиною 5 статті 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки головним критерієм для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, то саме наявність таких побоювань має бути перш за все з'ясована ДМС України.

У Постанові № 1 від 25.06.2009р. Пленуму ВАСУ «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (витяг додається) зазначається: «Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обгрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження».

На підставі наведеного просить скасувати постанову суду першої інстанції та задовольнити позов.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Шрі-Ланці, м. Джафна, шріланкієць, сповідує індуїзм, освіта середня, неодружений, громадянин Шрі-Ланки, 18.06.2014 року подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом УДМСУ у Волинській області від 29.08.2014 року № 76 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину Шрі-Ланка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 01.09.2014 року № 0701/14 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМСУ від 14.10.2014 року № 40-14 відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення УДМСУ у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 27.10.2014 року № 23 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказ №76 від 29.08.2014 року та Рішенням ДМСУ від 14.10.2014 року № 40-14 були оскаржені позивачем в судовому порядку. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року в справі №803/25/15-а позов задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 29 серпня 2014 року № 76 та рішення Державної міграційної служби України від 14 жовтня 2014 року № 40-14, і зобов'язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.05.2015 року УДМСУ у Волинській області видано наказ № 57 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», почато процедуру оформлення документів громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також судом встановлено, що УДМСУ у Волинській області було проведено процедуру ідентифікації позивача, направлено запит до Управління СБУ для здійснення перевірки наявності обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол №2 від 26.06.2015 року, в ході якої встановлювались обставини приналежності позивача, обставини його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, рід занять, відношення позивача до угрупування «Тигри визволення Таміл - Іламу». За результатами розгляду справи громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1, збору документів та відомостей, УДМСУ у Волинській області було зроблено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вказаного висновку відповідачем досліджувались питання: аналіз безпекової ситуації в країні перебування позивача; дослідження зазначених позивачем підстав для побоювань повернення до країни походження; аналіз правдоподібності тверджень позивача, зазначених у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в ході якого з'ясовувалась приналежність позивача до громадянства Шрі-Ланки, аналізувалась ситуація в Шрі-Ланці станом на липень 2015 року з використанням інформації з відкритих джерел.

Рішенням № 721-15 від 26.10.2015 року Державна міграційна служба України відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомленням від 20.11.2015 року УДМСУ №25 у Волинській області позивача було повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням від 26.10.2015 року підтримано висновок Управління Державної міграційної служби України в Волинській області, яким встановлено відсутність умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Пунктом 13 ч. 1 цієї статті особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Судом з'ясовано, що при проходженні співбесід та заповнення реєстраційного листа позивач зазначив, що він мав відношення до організації «Тигри визволення Таміл - Іламу», а тому побоюється за свою безпеку у випадку повернення до Шрі-Ланки, проте доказів переслідувань окрім фотографій травмованих нижніх кінцівок. Вірно зазначено судом, що дані фотографії не містять прив'язки до якоїсь конкретної особи, та не встановлюють обставин отримання травм, зафіксованих на даних фотознімках, неможливо встановити причинного зв'язку з отриманими травмами та твердженням про застосування тортур.

Судом вірно враховано, що перебуваючи в Україні з 03.06.2014 позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тільки 11.08.2014 року, після затримання прикордонним загоном за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину поза межами пункту пропуску, що ставить під сумнів реальність побоювань переслідування та намір позивача отримати в Україні статус біженця. Згідно протоколів співбесід позивач не збирався залишатись в Україні, його шлях прямував до країн Західної Європи, про що він зазначив на співбесіді.

Згідно ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 13 ст. 10 цього Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Судом вірно зазначено, що відповідачі використали інформацію про країну походження з актуальних джерел, з посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що УДМС України у Волинській області належним чином проаналізувало всі подані відомості про особу позивача та причини звернення за захистом, інформацію по країні походження і на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийнято висновок яким рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого Державною міграційною службою України було прийнято наказ № 721-15 від 26.10.2015 року, яким було відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Вірним є висновок суду про обґрунтованість та законність наказу ДМС України № 721-15 від 26.10.2015 року, а тому суд підставно вважав, що позовні вимоги про зобов'язання Державної Міграційної служби України переглянути справу громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, задоволенню не підлягають.

Також з'ясовано, що оскаржуване рішення № 721-15 від 26.10.2015 отримано управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області 16.11.2015. 20.11.2015 управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області сформовано повідомлення № 25, згідно якого ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказане повідомлення вручено позивачу 23.11.2015 року.

Вірно зазначено судом першої інстанції, що відповідно до ч. 13 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Суд правильно зазначив, що повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.11.2015 № 25 відповідає вимогам закону, оскільки містить всі необхідні реквізити та інформацію, що передбачена Законом, а тому вірно вража, що позовна вимога щодо визнання дій управління державної міграційної служби України у Волинській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, не підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2015 року по справі № 803/3775/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 25.03.2016 року