Справа № 810/636/16
Суддя: Волков А.С.
Дата ухвалення: 2016-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 березня 2016 року Справа № 810/636/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Волкова А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.06.2015 № 7457-17, згідно з яким позивачу визначено грошове зобов'язання за платежем "Транспортний податок з фізичних осіб" у сумі 25000,00 грн., та про зобов'язання відповідача повернути позивачу сплачену суму податку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не повинен сплачувати транспортний податок у 2015 році, тому податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню, суму податку він сплатив помилково і просить суд зобов'язати відповідача повернути помилково сплачені кошти.

Відповідач позову не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що податкове повідомлення-рішення є правомірним і підстави для його скасування відсутні, тому просив суд у задоволенні позову відмовити.

Про дату, час та місце судового розгляду сторони були повідомлені належним чином.

У призначений день і час до суду з'явився представник позивача.

Представник відповідача до суду не з'явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі представника.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи факт неявки в судове засідання представника відповідача, а також відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експертів, керуючись положеннями частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, постановив про здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у справі матеріалів та доказів.

Дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_2, виданий Вишгородським РВ УДМС України в Київській області), якому належить на праві власності автомобіль марки Lexus LX 570 2010 року випуску, об'єм двигуна 5663 см3, державний номер № НОМЕР_1.

Позивач проживає у м. Вишгороді Київської області.

У червні 2006 року Вишгородська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового Кодексу України, прийняла податкове повідомлення-рішення від 20.06.2015 №7457-17, згідно з яким визначила позивачу грошове зобов'язання за платежем "Транспортний податок з фізичних осіб" у сумі 25000,00 грн.

Платіжним дорученням від 01.09.2015 № 634156SВ позивач перерахував до місцевого бюджету на рахунок Управління державної казначейської служби України у Вишгородському районі Київської області податок у сумі 20733,34 грн.

Згідно з даними інтегрованої картки позивача з обліку транспортного податку залишок непогашеної заборгованості становить 4266,66 грн.

Однак, у подальшому позивач не погодився з визначеним йому грошовим зобов'язанням та звернувся до суду з даним позовом. На думку позивача, податковий орган неправомірно визначив йому суму податкового зобов'язання зі сплати транспортного податку, а суму податку він сплатив до бюджету помилково.

Відповідач в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що правомірно визначив позивачу податкове зобов'язання, оскільки нарахування та сплата транспортного податку фізичними особами регулюється положеннями Податкового кодексу України, який визначає платників податку, об'єкт оподаткування, ставку податку і порядок його сплати.

Надаючи правову оцінку відносинам, що винили між сторонами, суд зазначає наступне.

У грудні 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", згідно з яким запроваджено транспортний податок як різновид податку на майно. Вказаний закон набув чинності 1 січня 2015 року.

Так, відповідно до підпункту 265.1.2 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України (з урахуванням змін та доповнень, внесених Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII) транспортний податок є одним із складових податку на майно, що належить до місцевих податків (п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України).

Платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Кодексу є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування, а базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Щодо фізичних осіб, то обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування, які їм належать і зареєстровані в Україні, здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку на підставі відомостей, необхідних для розрахунку податку, отриманих від органів внутрішніх справ.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року) (пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 Кодексу).

У справі, що розглядалась, предметом спору стала правомірність справляння транспортного податку як різновиду місцевого податку на майно у 2015 році, що запроваджений на підставі Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", який набув чинності з 1 січня 2015 року.

Дослідивши питання щодо правового регулювання справляння транспортного податку у 2015 році, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статей 6, 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Положеннями пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України передбачено, що місцеві ради обов'язково установлюють податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю.

Згідно з підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлення місцевих податків та зборів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у порядку, визначеному цим Кодексом.

В силу положень підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Приписами пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Ці норми також узгоджуються з принципом стабільності податкового законодавства, передбаченого підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Зі змісту вказаних норм убачається, що в разі прийняття органом місцевого самоврядування у період з 1 січня 2015 року до 15 липня 2015 року рішення про запровадження місцевого податку, положення такого рішення могли набрати чинності не раніше 1 січня 2016 року і регулювати питання сплати податку з 2016 року. Якщо ж таке рішення прийнято органом місцевого самоврядування після 15 липня 2015 року, його положення можуть набрати чинності і застосовуватися не раніше 1 січня 2017 року.

Враховуючи момент набрання чинності Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", суд зазначає, що органи місцевого самоврядування не мали жодних підстав для прийняття рішень щодо запровадження передбачених цим Законом місцевих податків у 2015 році, адже такі рішення, в разі їх прийняття, порушують визначений Податковим кодексом України порядок і спосіб встановлення місцевих податків (у тому числі й транспортного податку як різновиду податку на майно), зокрема вимоги підпункту 12.3.4 пункту 12.3 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України.

Положеннями підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що в разі, якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Тобто, Верховна Рада України у спосіб прийняття закону вирішила встановити розмір і порядок справляння місцевого податку, що є обов'язковим згідно з нормами цього Кодексу, якщо орган місцевого самоврядування не прийме відповідне рішення про встановлення відповідного місцевого податку чи збору.

Як вже зазначалось, у 2015 році органи місцевого самоврядування не мали жодних правових підстав для встановлення транспортного податку як різновиду місцевого податку на 2015 рік.

Це означає, що не мала такої компетенції й Верховна Рада України, адже згідно з пунктом 4.4 статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Повноваження Верховної Ради України у сфері оподаткування визначені статтею 12 Податкового кодексу України, відповідно до якої Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори, а щодо місцевих податків і зборів - лише визначає перелік місцевих податків та зборів та граничні розміри ставок, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Положеннями пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України визначено, що до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Прийняття рішень про встановлення місцевих податків та зборів, згідно з положеннями пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, належить до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, які здійснюють ці повноваження у порядку, визначеному цим Кодексом.

Саме тому пунктом 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році, зокрема, податку на майно (в частині транспортного податку). Цим же пунктом встановлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Принагідно, суд вважає за необхідно зазначити, що критично ставиться до наведеної норми, адже відповідно до її приписів Верховна Рада України по суті рекомендує органам місцевого самоврядування порушити закон, зокрема, приписи підпункту 12.3.5 пункту 12.3 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України, не виконувати приписи Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", чим порушити право громадян, суб'єктів господарювання, їх об'єднань, наукових установ та консультативно-дорадчих органів у здійсненні державної регуляторної політики, що є шкідливим для правопорядку і неприпустимо у правовій державі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що Верховна Рада України не мала повноважень своїми рішеннями безпосередньо встановлювати місцеві податки і збори, тому підстави для справляння у 2015 році транспортного податку як різновиду місцевого податку на майно на підставі Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" відсутні.

У справі, що розглядалась, суд також встановив, що 15 січня 2015 року Вишгородська міська рада Київської області прийняла рішення № 42/2 "Про встановлення транспортного податку у м. Вишгороді" (оприлюднене у газеті Вишгородської міської ради "Вишгород" від 17.01.2015).

Із змісту рішення вбачається, що воно набирає чинності з 1 січня 2015 року, тобто, зі зворотною дією у часі.

У зв'язку з цим суд зазначає, що вказане рішення Вишгородська міська рада Київської області не відповідає вимогам приписам статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, підпункту 12.3.5 пункту 12.3 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України.

Розв'язуючи правову колізію, що утворилась у зв'язку із застосуванням норм Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII, суд керується презумпцією правомірності рішень платника податку як принципом податкового законодавства України (п.п. 4.1.4. п. 4.1 ст. 4 ПК України) на положеннями пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, відповідно до яких в разі, якщо норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Це означає, що податкове повідомлення-рішення Вишгородської ОПДІ ГУ ДФС у Київській області, від 20.06.2015 № 7457-17, згідно з яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем "Транспортний податок з фізичних осіб" у сумі 25000,00 грн., є протиправним і підлягає скасуванню. Таким чином, позов у цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути позивачу сплачену суму податку, суд зазначає наступне.

Статтею 43 Податкового кодексу України визначено порядок і умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань.

Відповідно до пункту 43.3 статті 43 Податкового кодексу України обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення.

Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку (п. 43.4 ст. 43 ПК України).

Контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 43.5 ст. 43 ПК України).

У справі, що розглядалась, позивач не надав жодних доказів тому, що звертався до податкового органу із заявою на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань.

Крім того, суд зазначає, що подання такої заяви буде можливим лише після набрання законної сили даним судовим рішенням, якщо його не буде оскаржено в апеляційному порядку або не буде скасовано чи змінено за результатом апеляційного перегляду.

Таким чином, у частині позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути позивачу сплачену суму податку позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково.

Згідно з частинами першою та третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач за подання позовної заяви сплатив судовий збір, доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору підлягають присудженню з державного бюджету на користь позивача пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 20.06.2015 № 7457-17, згідно з яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов'язання за платежем "Транспортний податок з фізичних осіб" у сумі 25000,00 грн.

Щодо решти позовних вимог, - у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривень 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Волков А.С.