Справа № 2а/0470/12770/12
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" березня 2016 р. м. Київ К/800/633/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014

та постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2012

у справі № 2а/0470/12770/12

за позовом ОСОБА_2

до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби № від 27.06.2012 в частині визначення суми податкового зобов'язання в розмірі 21 498,69 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2012, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014, позовні вимоги задоволено, скасовано спірне податкове повідомлення-рішення, з підстав обґрунтованості позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02.02.2005 на підставі рішення міської ради від 23.06.2004 № 467-17/IV між Дніпродзержинською міською радою (орендодавець) та позивачем (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0789 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, строком до 23.12.2014.

Грошова оцінка земельної ділянки на час укладення договору становила 420 733,67 грн.

Згідно п. 3.1 цього договору річна орендна плата вноситься орендарем виключно у грошовій формі в розмірі 5 175 грн. на рік, що становить 431,25 грн. на місяць та вноситься на рахунок місцевого бюджету.

З урахуванням висновку державної землевпорядної документації Держкомзему України та відповідно до рішення Дніпродзержинської міської ради від 15.12.2010 № 07-02/VI «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Дніпродзержинська» з 01.07.2011 затверджено нормативну грошову оцінку земель м. Дніпродзержинська та введено в дію базову вартість 1 кв. м. земель у місті в розмірі 202,37 грн.

У зв'язку з викладеним відповідач направив на адресу позивача листа № 12606/10/17118 від 08.04.2011 з вимогою про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 02.02.2005 щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки, відповіді на яку не було отримано податковим органом.

14.11.2011 Дніпровським районним судом міста Дніпродзержинська в цивільній справі №2-1888/11 за позовом Прокурора м. Дніпродзержинська в інтересах держави в особі Дніпродзержинської міської ради до ОСОБА_2 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки прийнято заочне рішення, яким цивільний позов задоволено повністю, внесено зміни до пункту 3.1 договору оренди земельної ділянки від 02.02.2005, викладено у наступній редакції « 3.1 річна орендна плата вноситься «орендарем» виключно у грошовій формі на рахунок місцевого бюджету. Орендна плата за користування земельною ділянкою встановлюється відповідно до вимог Податкового кодексу України на рівні чотирикратного розміру земельного податку».

Проте, ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська від 03.09.2012 заяву ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення суду від 14.11.2011 в справі № 2-1888/11 скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

27.06.2012 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № про визначення суми податкового зобов'язання за платежем «орендна плата з фізичних осіб» в сумі 26 673,69 грн.

До суду позивачем оскаржено вказане податкове повідомлення-рішення в частині нарахування податкового зобов'язання в розмірі 21 498,69 грн.

Задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи повністю податкове повідомлення-рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення було винесено на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська у справі № 2-1888/11, яке не набрало законної сили, тому нарахування орендної плати за земельну ділянку має здійснюватись виключно за договором оренди від 02.02.2005; суб'єкт владних повноважень, який не є учасником договору, не може здійснювати владні управлінські функції шляхом втручання у відносини сторін договору, але має право контролювати належність виконання договору та відповідність умов чинному законодавству України, зокрема, стежити, щоб такі умови не суперечили інтересам суспільства; хоча зміна розміру земельного податку згідно вимог законодавства є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договору оренди землі його учасниками, зазначене не тягне автоматичних змін орендної плати та, відповідно, донарахування податковим органом суми податкового зобов'язання з орендної плати.

Однак, висновок судів є передчасним та таким, що зроблений без повного та всебічного з'ясування обставин у справі.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами попередніх інстанцій не були враховані приписи ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо здійснення розгляду і вирішення справ в адміністративних судах на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 11 зазначеного Кодексу на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи; зобов'язує суд запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

За змістом Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що користування землею в Україні є платним.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, який відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом пп. 9.1.10 п. 9.1 ст. 9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 цього ж Кодексу справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначено в пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, вказаними нормами визначено обов'язок орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 ПК України).

Згідно з пп. 288.5.1, пп. 288.5.2 п. 288.5 ст. 288 зазначеного Кодексу розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; не може перевищувати: а) для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки; б) для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

З аналізу наведених норм права, можна дійти висновку, що з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпунктам 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 зазначеного Кодексу, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Враховуючи наведене, при вирішенні даної справи, суди не дослідили питання щодо умов укладеного між ОСОБА_2 та Дніпродзержинською міською радою 02.02.2005 договору оренди земельної ділянки в контексті розміру орендної плати, яку повинен був сплачувати орендар та вимогами чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, податкового законодавства; наявності підстав для перегляду розміру орендної плати; чи використовував позивач для визначення розміру орендної плати грошову оцінку земельної ділянки, затверджену рішенням Дніпродзержинської міської ради від 15.12.2010 № 07-02/VI та чи подавалася позивачем довідка про нормативну грошову оцінку орендованої ділянки, відповідно до вимог п. 286.2 ст. 286 ПК України.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Однак, при прийнятті судових рішень по даній справі судами попередніх інстанцій вимог зазначеної норми права не враховано та було скасоване повністю спірне податкове повідомлення-рішення, яке оскаржувалось до суду позивачем лише в частині, без обґрунтування необхідності виходу за межі позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За вказаних обставин, Вищий адміністративний суд України приходить до висновку про необхідність скасування рішень судів попередніх інстанцій та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді слід взяти до уваги вищезазначене та прийняти законне і обґрунтоване рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права, надати належну правову оцінку обставинам у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014 та постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2012 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ч. 6 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний