Справа № 2а-2236/11/1370
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року м. Київ К/800/13221/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Рибченка А.О.,

Шипуліної Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргуСтрийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області
на постановуЛьвівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2011 року
та ухвалуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2015 року
у справі№2а-2236/11/1370
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач»
доСтрийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області
провизнання нечинним та скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» (далі по тексту - позивач, ТОВ «УК «Львівський автонавантажувач») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Сколівському районі Львівської області, правонаступником якої є Стрийська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі по тексту - відповідач, Стрийська ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області) про визнання нечинним та скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 20 жовтня 2010 року №.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2011 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2015 року, позов задоволено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2015 року і постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу не надав.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вирішила розглядати справу у порядку письмового провадження.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у Сколівському районі Львівської області проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «УК «Львівський автонавантажувач» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 березня 2010 року.

За результатами перевірки 07 жовтня 2010 року оформлено акт №88/23-0/31148163, в якому зафіксовано допущення позивачем порушень вимог пунктів 1 та 2 статті 3 Закону України від 06.07.1995 р. № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

На підставі акта перевірки ДПІ у Сколівському районі Львівської області 20 жовтня 2010 року прийнято рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №, яким до ТОВ «УК «Львівський автонавантажувач» застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 846800 грн.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що під час проведення позивачем розрахункових операцій у касі підприємства з оформленням прибуткових касових ордерів та з видачею покупцям засвідченої відбитком печатки підприємства квитанції від прибуткового касового ордера (оплата за товари невласного виробництва), застосування РРО та видача споживачеві розрахункового документу встановленої форми не є обов'язковою.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Згідно статті 1 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року №265/95-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України №265/95-ВР) реєстратори розрахункових операцій застосовуються фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності або юридичними особами (їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами), які здійснюють операції з розрахунків у готівковій або (та) в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (надані послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також уповноваженими банками та суб'єктами підприємницької діяльності, які виконують операції купівлі-продажу іноземної валюти.

Відповідно до пункту 1 статті 3 вищезазначеного Закону, суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та (або) безготівковій формі (із застосуваннями платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (надані послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуг) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Згідно з визначенням, закріпленим у статті 2 Закону України №265/95-ВР розрахункова операція - це приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів на повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.

Пунктом 4.4 статті 4 Порядку реєстрації, опломбування та застосування реєстраторів розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01 грудня 2000 року за N 614, передбачено, що реєстрація продажу товару (надання послуг) через РРО проводиться одночасно з розрахунковою операцією. Розрахунковий документ повинен надаватися покупцеві не пізніше завершення розрахункових операцій.

Відповідно до визначення, закріпленого у статті 2 Закону України №265/95-ВР місце проведення розрахунків - місце, де здійснюються розрахунки із покупцем за продані товари (надані послуги) та зберігаються отримані за реалізовані товари (надані послуги) готівкові кошти, а також місце отримання покупцем попередньо оплачених товарів (послуг) із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо.

Як встановлено судами відпуск товарів, придбаних у позивача здійснювався на підставі договорів купівлі - продажу за умови проведення попередньої оплати.

Тобто позивач не здійснював операцій з розрахунків (розрахункових операцій), як передбачено статтею 1 Закону України №265/95-ВР.

З огляду на викладене, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для застосування реєстратора розрахункових операцій у спірних правовідносинах, а доводи касаційної не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 214, 215, 220, 222, 223, 224, 230, 231, 236, частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Стрийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2015 року у справі №2а-2236/11/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: А.О. Рибченко

Т.М. Шипуліна