Справа № 825/182/16
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

21 березня 2016 року Чернігів Справа № 825/182/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді - Д'якова В.І.,

за участю секретаря - Воєдило Л.П.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - Чугай О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - УМВС України в Чернігівській області) в якому просить суд зобов'язати УМВС України в Чернігівській області сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2008 по 08.01.2008 в розмірі 2040,00 грн., внести зміни до наказу УМВС України в Чернігівській області від 28.12.2007 №302 о/с щодо зміни дня його звільнення на пенсію на 08.01.2008 (дата видачі трудової книжки) та внести відповідні зміни до трудової книжки.

Представником відповідачів в судовому засіданні подано клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Позивач у судовому засіданні проти задоволення клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду заперечував.

Заслухавши пояснення сторін, надавши оцінку іншим доказам, що стосуються заявленого клопотання, суд приходить до висновку, що клопотання про залишення позовної заяви без розгляду слід задовольнити, виходячи із наступного.

Стаття 99 Кодексу адміністративного судочинства України поділяє строки звернення з адміністративним позовом на загальні та спеціальні. Загальний строк встановлено частиною другою статті 99, відповідно до якої для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників процесу та своєчасного виконання ними передбачених процесуальним законом певних процесуальних дій. Інститут строків у судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Таким чином, правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватись лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків необхідне для досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Як вбачається з позовної заяви, предметом спору в даній справі є визнання неправомірними дій УМВС України в Чернігівській області щодо несвоєчасної видачі ОСОБА_1 трудової книжки при звільненні, та як наслідок зобов'язання виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу та внести зміни до наказу УМВС України в Чернігівській області від 28.12.2007 №302 о/с та трудової книжки щодо дати звільнення на пенсію, змінивши її на 08.01.2008 (дата видачі трудової книжки).

Вказані спори пов'язані з проходженням особою служби в органах Міністерства внутрішніх справ України. Цей вид служби у п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України вирізнено як вид публічної служби. Тому в даному спорі встановлюється місячний строк звернення до суду.

Отже, вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у цій справі необхідно виходити з того, коли саме позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав трудову книжку 08.01.2008, що підтверджується його особистим підписом в особовій справі (а.с. 95). Вказана обставина також була встановлена ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2016 року по справі №2а-9149/09/2570 (а.с. 77-79). Тобто, позивач дізнався про порушення своїх прав 08.01.2008, проте до суду останній звернувся лише 21.01.2016, що підтверджується відбитком штампу на адміністративному позові про отримання його судом.

Разом з тим, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що право на оскарження дій УМВС України в Чернігівській області щодо порушення трудового законодавства в частині несвоєчасної видачі трудової книжки виникло у нього після завершення розгляду попередньої справи в суді та отримання документального підтвердження факту затримки видачі трудової книжки, оскільки вказані обставини не перешкоджали позивачу звернутися до суду у встановленні строки.

Суд також не погоджується з посиланням позивача на те, що до вказаного спору не застосовується строк звернення до суду, як до спору про стягнення заробітної плати, оскільки предметом вказаного позову є порушення відповідачем, на думку позивача, трудового законодавства в частині затримки видачі трудової книжки з вини власника, що не є порушення законодавства про оплату праці.

Підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є встановлення судом вини роботодавця у затримці видачі трудової книжки, тобто вказана вимога є похідною від затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця.

Суд враховує також і ту обставину, що ОСОБА_1 звернувся до УМВС України в Чернігівській області з інформаційним запитом щодо надання інформації про дату отримання ним трудової книжки тільки у грудні 2015 року, тобто вказане звернення було ініційоване позивачем майже через 8 років з дати отримання ним під підпис трудової книжки.

При цьому, будь-яких об'єктивних перешкод своєчасно звернутися за захистом своїх порушених прав до суду позивач не навів.

У свою чергу, суд зазначає, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріплений в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Відповідно до частин 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень частини 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідно до довідки УМВС України в Чернігівській області від 05.02.2016 №262/124/23/01/2016 частина документів, необхідних для обґрунтування заперечень відповідача вже знищена у зв'язку із закінченням установлених законодавством строків їх зберігання (а.с. 97).

Отже, звернення позивача до суду майже через вісім років з дня отримання ним трудової книжки, позбавляє відповідачів можливості, у повній мірі, доказування правомірності свої дій та призводить до порушення принципів рівності учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів.

Відтак, судом не встановлено переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав. Доказів поважності причин тривалого пропуску строку звернення до суду позивач не надав.

Відповідно до вимог статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Крім того, пунктом 9 частини першої статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Враховуючи, що позивачем пропущено строк звернення до суду та не наведено поважних причин пропуску строку на звернення до суду, не вбачається таких причин і з матеріалів справи, а відтак суд приходить до висновку про доцільність задоволення клопотання представника відповідачів та застосування наслідків пропуску строку звернення до суду і залишення адміністративного позову без розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 99, 100, 155, 160, 165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду у порядок і строк, передбачений статтями 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Д'яков