Справа № 2а-463/185/13
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Справа № 876/13192/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

участю секретаря Гользбергер А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Личаківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третіх осіб Відділу держземагенства у м. Львові Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконною та скасування ухвали сесії Львівської міської ради № 1815 від 15.05.2008 року в частині надання ОСОБА_3 у власність,земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 14.07. 2010 року звернулась до суду із позовом до відповідача Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали сесії Львівської міської ради № 1815 від 15.05.2008 року в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

Вимоги в основному мотивує тим, що ухвалою Львівської міської ради № 1815 від 15.05.2008 року ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1. Вважає дану ухвалу Львівської міської ради незаконною так, як разом з третіми особами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є співвласником житлового будинку АДРЕСА_2. Меж земельної ділянки виділеної ОСОБА_3 позивач не погоджувала. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2004 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Даним рішенням суду встановлено, що відповідно до висновку будівельно - технічної експертизи № 3846 від 12.02.2004р. за будинковолодінням АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 закріплені земельні ділянки, межові знаки між якими відсутні, однак експертом відтворена межа, яка розподіляє дані земельні ділянки. Експертом встановлено, що дана межа знаходиться на відстані від 0,6 до 1,7 м від самовільно збудованого будинку. Тому вважає оспорювану ухвалу Львівської міської ради № 1815 від 15.05.2008 року відповідно до якої ОСОБА_3 передано земельну ділянку незаконною та просить дану ухвалу скасувати .

Оскаржуваною постановою Личаківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року в задоволені позовної заяви - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує, тим, що ухвалою Львівської міської ради № 1815 від 15.05.2008 року ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1. Вважає дану ухвалу Львівської міської ради незаконною так, як разом з третіми особами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є співвласником житлового будинку АДРЕСА_2. Меж земельної ділянки виділеної ОСОБА_3 позивач не погоджувала. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2004 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Даним рішенням суду встановлено, що відповідно до висновку будівельно - технічної експертизи № 3846 від 12.02.2004р. за будинковолодінням АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 закріплені земельні ділянки, межові знаки між якими відсутні, однак експертом відтворена межа, яка розподіляє дані земельні ділянки. Експертом встановлено, що дана межа знаходиться на відстані від 0,6 до 1,7 м від самовільно збудованого будинку. Тому вважає оспорювану ухвалу Львівської міської ради № 1815 від 15.05.2008 року відповідно до якої ОСОБА_3 передано земельну ділянку незаконною та просить дану ухвалу скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної чи комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» , Львівська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду м. Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження органу місцевого самоврядування, які визначені конституцією України та іншими Законами України.

Згідно з п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено виключно до компетенції міських рад.

Таким чином, з врахуванням наведеного суд, приходить до висновку про те, що позивачами не наведено, а судом не здобуто доказів того| що оскаржувана ухвала Львівської міської ради від 15.05.2008 р. № 1815 про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові є незаконною. Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2004 року було встановлено, що висновком експерта № 3846 від 12.02.2004 р. експертом відтворено межу, яка розподіляє межі між земельними ділянками, що належать до будинковолодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 так, як оскаржуваною ухвалою Львівської міської ради виділено у власність третій особі ОСОБА_3 земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1, а предметом дослідження наведеного вище висновку експерта на який є посилання у рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2004 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_1, третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою були межі земельних ділянок, які закріплені за будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, тому суд в задоволенні позову відмовляє.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, частково відповідають нормам матеріального права.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як вбачається з матеріалів справи Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2004 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Даним рішенням суду встановлено, що відповідно до висновку будівельно - технічної експертизи № 3846 від 12.02.2004р. за будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 закріплені земельні ділянки, межові знаки між якими відсутні, однак експертом відтворена межа, яка розподіляє дані земельні ділянки. Експертом встановлено, що дана межа знаходиться на відстані від 0,6 до 1,7 м від самовільно збудованого будинку .

З акту узгодження меж вбачається, що такий підписано суміжними землекористувачами ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5 З листа ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 11.01.2013р. № 3/1213 вбачається що згідно розпорядження № 680 від 09.08.07р. Личаківської районної адміністрації частині будинку, яка належить ОСОБА_3 присвоїти поштовий номер АДРЕСА_1 і визнано право власності за ОСОБА_3 в цілому. В зв'язку з тим,що будинок АДРЕСА_1 не закінчений і не зданий в експлуатацію ОСОБА_3 не може отримати свідоцтво про право власності.

З оскаржуваної ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 р. № 1815 про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові ОСОБА_3 виділено у власність земельну ділянку що по АДРЕСА_1, площею 0,1000га .

З державного акту на право власності на земельну ділянку від 05 травня 2009 року № 9911436 вбачається, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1000га, яка розташована АДРЕСА_1, цільовим призначенням даної земельної ділянки є будівництво і обслуговування житлового будинку.

Згідно із п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

В той же час, відповідно до частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Справою адміністративної юрисдикції може бути спір, який виник між кількома суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб'єкта, а цей суб'єкт відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта. Єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій і при цьому ці функції повинні здійснюватись ним саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

З висловленої позиції позивача в обґрунтування позивних вимог, з пояснень представника прокуратури, досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що існує спір щодо правомірності набуття права власності на спірні земельні ділянки та , як наслідок відновлення порушеного права власності позивача.

Тобто предмет спору в даній справі безпосередньо пов'язаний із реалізацією права власності на землю, в тому числі відновлення порушеного права позивача. Отже, такий спір є про право і повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства, що в свою чергу виключає розгляд справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З'ясувавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи та враховуючи вищенаведене, суд вважає, що справу за позовом ОСОБА_1 на постанову Личаківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третіх осіб Відділу держземагенства у м. Львові Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконною та скасування ухвали сесії Львівської міської ради № 1815 від 15.05.2008 року в частині надання ОСОБА_3 у власність, земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, слід розглядати в порядку цивільного судочинства України, а провадження у даній справі слід закрити.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 зазначеного Кодексу справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

З матеріалів справи слідує, що в процесі розгляду треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору підтвердили наявність у них державних актів на право власності на земельні ділянки, видані на підставі оскаржуваних рішень, та їх державну реєстрацію.

Відтак, колегія суддів зазначає, що оскаржувані рішення, які є актами індивідуальної дії, вичерпали свою юридичну силу після їх реалізації, а саме: після одержання власниками земельної ділянки документів, що посвідчують право власності та його державної реєстрації.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 01.10.2013 року у справі № 21-228а13.

Частиною 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

А згідно з частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

постанову Личаківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року у справі № 2-а/463/185/13 - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

В.Я. Качмар