Справа № 806/60/16
Суддя: Майор Г.І.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк М.Ф.
Суддя-доповідач:Майор Г.І.
УХВАЛА

іменем України

"22" березня 2016 р. Справа № 806/60/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Майора Г.І.

суддів: Бучик А.Ю.

Шевчук С.М.,

при секретарі Витрикузі В.П. ,

за участю позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "05" лютого 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання незаконним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до адміністративного суду з позовом до Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання незаконним та скасування розпорядження від 16.11.2015 р. №335, яким йому відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості), що розташовані за межами населеного пункту Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок на території даної сільської ради.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 24.09.2015 року визнано протиправною бездіяльність Брусилівської районної державної адміністрації і зобов'язано відповідача розглянути заяви ОСОБА_3 про надання в оренду не витребуваних земельних часток (паїв) на території Озерської та Водотиївської сільських рад. На виконання цього судового рішення відповідачем винесено оскаржуване розпорядження, яким йому протиправно відмовлено в оренді таких земельних часток (паїв).

Крім цього, позивач вказав, що відповідач оскаржуваним розпорядженням незаконно відмовив у наданні згоди на розробку технічної документації, хоча із такою заявою він не звертався.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Брусилівської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження від 16 листопада 2015 року №335 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі позивач посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідач не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

18.03.2016 року відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника Брусилівської районної державної адміністрації.

Колегія суддів враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги та положення частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем на виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 24.09.2015 року розглянуто заяву ОСОБА_3 від 20.01.2015 року щодо надання в оренду не витребуваних 43 земельних часток (паїв) на території Озерської сільської ради, про що винесено оскаржуване розпорядження від 16.11.2015 р. №335. Вказані не витребувані 43 земельні частки (паї) на території Озерської сільської ради не могли бути передані позивачу в оренду, так як розпорядженням відповідача від 06.05.2015року №95 вже були передані ТОВ "Аграрні Системні Технології" в оренду строком на 7 років.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_3 до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Як передбачено пунктом 7 статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" передбачено, що нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 року №973-IV визначено порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства

Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Системний аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки - частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій,

Водночас, районна державна адміністрація при здійсненні повноважень щодо надання у власність або в оренду земельних ділянок державної власності з метою ведення фермерського господарства так і у разі здійснення повноважень щодо надання в оренду нерозподілених земельних ділянок - часток (паїв) для цієї ж мети є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як особа, що наділена повноваженнями розпорядження земельними ділянками вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому права користуванняі на земельну ділянку в порядку, встановленому законом, при цьому відповідач не здійснював владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Не обговорюючи питання правильності застосування судом норм які регулюють питання надання в оренду не витребуваних земельних ділянок - часток (паїв), колегія суддів уважає, що в цьому випадку не застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 11 листопада та 9 грудня 2014 року (справи №№ 21-493а14, 21-308а14 відповідно).

Предметом спору, переданого на розгляд адміністративного суду, фактично є законність дій органу державної влади при розгляді питання щодо можливості передання в оренду позивачу земельних ділянок, тобто перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї.

Враховуючи вищенаведений висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права та з огляду на відсутність підстав для незастосування правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позов може бути розглянутий за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України, в той час, як спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частинами 2 та 3 цієї статті 157 КАС України, якщо провадженя у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена. Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Повторне звернення з тією самою позовною заявою до адміністративного суду не допускається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "05" лютого 2016 р. скасувати.

Закрити провадження у справі №806/60/16 за адміністративним позовом ОСОБА_3.

Роз'яснити позивачеві право на звернення до місцевого загального суду для вирішення спору в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Г.І. Майор

судді: А.Ю.Бучик

С.М. Шевчук

Повний текст cудового рішення виготовлено "23" березня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Брусилівська районна державна адміністрація Житомирської області вул.Короленка,2,смт.Брусилів,Житомирська область,12601

4-третій особі: - ,