Справа № 353/620/15-а, 2а-353/29/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Справа № 876/11155/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Тлумацької міської ради Тлумацького району Івано-Франківської області (далі - Міська рада) на постанову Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Міської ради про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 07.02.2014 №1279-39/2014 «Про дозвіл на виготовлення проекту землеустрою під будівництво громадської вбиральні» (далі - Рішення №1279-39/2014), яким скасовано рішення Міської ради від 27.12.2013 №1217-38/2013 «Про внесення змін у рішення» (далі - Рішення №1217-38/2013) та дано дозвіл Комунальному підприємству «Міське комунальне господарство» Міської ради (далі - КП) на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування для будівництва громадської вбиральні за адресою м.Тлумач вул.Макухи (у дворі міської ради на місці існуючих туалетів) орієнтованою площею 0,0300га.

Рішенням №1217-38/2013 внесено зміни в рішення Міської ради від 21.05.2010 «Про розгляд заяви жительки міста Тлумач вулиця І.Франка, №46 ОСОБА_1» (далі - Рішення), а саме було надано позивачці, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення проекту відведення цієї ж земельної ділянки (площа 0,0239га) для індивідуального гаражного будівництва. В наслідок скасування Рішення №1217-38/2013, чинним залишилося Рішення, яким затверджено містобудівне обґрунтування для добудови торгово-офісного комплексу з вбудованим громадським туалетом та дано дозвіл позивачці на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в оренду для вказаних цілей. На підставі висновку Конституційного Суду України (далі - КСУ), наданого у рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. На основі Рішення №1217-38/2013 позивачка виготовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0080га, а відтак вчинила всі передбачені дії для його виконання. На земельній ділянці, яка відводиться позивачці будь-які споруди відсутні (тимчасова міська вбиральня знаходиться на сусідній земельній ділянці).

Постановою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року у справі №353/620/15-а позов задоволено.

Постанову оскаржив відповідач, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі покликається на вказане вище рішення КСУ, яке суд першої інстанції витлумачив помилково. Розроблений позивачкою на підставі Рішення №1217-38/2013 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва не погоджений у встановленому порядку, а факт виконання такого рішення повинен бути підтверджений фактом звернення про погодження такого проекту до компетентних органів. Рішення №1217-38/2013 не відповідає вимогам чинного законодавства та громадським інтересам, оскільки позивачка відмовилася від будівництва громадської вбиральні всупереч затвердженому містобудівному обґрунтуванню. На вказаному місці знаходиться громадська вбиральня у незадовільному стані, а іншого місця в місті для розташування такої немає.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована покликанням на висновки зазначеного рішення КСУ та те, що позивачка виконала всі вимоги передбачені Рішенням №1217-38/2013. Таке є ненормативним правовим актом органу місцевого самоврядування, актом одноразового застосування, вичерпує свою дію фактом його виконання, у зв'язку з чим не може бути скасовано чи змінено таким органом після його виконання. На земельній ділянці проектованій позивачці відсутні будь-які будівлі та споруди, а тому передача такої у власність не буде мати наслідки руйнування тимчасової міської вбиральні.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 КАС судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умовами що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 5 п.9 Рішення КСУ від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до змісту ч.3 ст.2 КАС, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом доказування в адміністративних справах є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі (ст.138 КАС).

У даній справі предметом доказування є обставини щодо правомірності прийняття Міською радою Рішення №1279-39/2014.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Рішенням затверджено містобудівне обґрунтування для добудови торгово-офісного комплексу з вбудованим громадським туалетом в м.Тлумач по вул.І.Макуха 2А та дано дозвіл позивачці на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 0,0239га для вказаних цілей (а.с.6).

Рішенням №1217-38/2013 внесено зміни в Рішення, а саме надано позивачці, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення проекту відведення цієї ж земельної ділянки (площа 0,0239га) для індивідуального гаражного будівництва. Рекомендовано громадянам звернутися у ліцензовану проектну організацію для виготовлення проектної документації із землеустрою на договірних умовах, виготовлену проектну документацію у встановленому порядку, подати до міської ради на затвердження. Контроль за виконанням рішення покладено на постійну комісію з питань містобудування та регулювання земельних відносин (а.с.5).

На підставі заяви позивачки від 30.12.2013 та договору від 27.12.2013 №ПЗ-02-143/13, Приватне підприємство «Західземпроект» (далі - ПП) розпочало процедуру виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для індивідуального гаражного будівництва площею 0,0080га. Актом здачі-прийомки науково-технічної продукції по зазначеному договору від 30.01.2014 №1 підтверджено, що перший етап науково-технічної продукції (прокладка теодолітних ходів, прокладка полігонометричних ходів, геодезична зйомка) виконані та їх вартість склала 1800грн (а.с.7-27, 80-82).

Враховуючи суспільну необхідність територіальної громади, Рішенням №1279-39/2014 Міська рада скасувала Рішення №1217-38/2013 як таке, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, та дано дозвіл КП на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування для будівництва громадської вбиральні за адресою м.Тлумач вул.Макухи (у дворі міської ради на місці існуючих туалетів) орієнтованою площею 0,0300га (а.с.30).

30.03.2015 позивачка, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до Міської ради із заявою, в якій просили узгодити межі земельних ділянок та підписати акти приймання-передачі межових знаків на зберігання у проектах землеустрою щодо відведення земельної ділянки у їх власність для індивідуального гаражного будівництва (а.с.28).

Листом від 01.04.2015 №Кл-115 Міська рада повідомила, що проведення узгодження меж, зокрема, проектованої позивачці земельної ділянки та підписання акту приймання-передачі межових знаків на зберігання не можливе, оскільки дозвіл на виготовлення такого проекту скасовано на підставі Рішення №1279-39/2014 (а.с.29).

Частина 2 ст.19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №280/97-ВР) передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Згідно з ч.10 ст.59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Системний аналіз наведених положень законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого врядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

У той же час у ст.3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст.74 Закону №280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

За змістом частин 6-9 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття Рішення №1217-38/2013; далі - ЗК) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідний орган місцевого самоврядування розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст.186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Статтею 186 ЗК врегульовано питання розгляду і затвердження землевпорядної документації.

Зокрема, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому цим Кодексом, і затверджуються органами місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, встановлених цим Кодексом, розпоряджаються земельними ділянками або приймають рішення про зміну їх цільового призначення (п.«в» ч.1).

Проекти землеустрою підлягають державній експертизі, яка здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, відповідно до закону (ч.3).

Також статтею 186-1 визначені повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин (ч.1).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури (ч.2).

Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту (ч.4).

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (ч.5).

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи (абзац 2 ч.6).

Системний аналіз наведених норм ЗК дає підстави для висновку, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є виконаним з боку особи, якій надано відповідний дозвіл, з моменту подання узгодженого із усіма органами виконавчої влади проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до уповноваженого органу місцевого самоврядування.

Дійсно Рішення №1217-38/2013 є ненормативним правовим актом одноразового застосування, однак не вичерпало свою дію фактом його виконання, оскільки розроблений ПП проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва (для будівництва індивідуального гаражу) не погоджений жодним компетентним органом виконавчої влади та не проведена державна експертиза такого, тому воно могло бути в подальшому скасоване Міською радою за умови встановлення протиправності його прийняття.

КСУ у рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46, частин 1, 10 ст.59 Закону №280/97-ВР (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вирішив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

При цьому, цей Суд в п.4 мотивувальної частини зазначеного рішення вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Крім того, у п.5 цього ж рішення відмічено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Додатково, відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Рисовський проти України» (заява №29979/04), 20 жовтня 2011 року, установив порушення ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, зазначивши, що при вирішенні питання щодо процедури скасування ухвали органу владних повноважень не було передбачено достатніх гарантій недопущення зловживання зі сторони суб'єкта владних повноважень.

У пунктах 69-71 цього рішення Суд зазначив, що державні органи мотивували скасування рішення 1992 року тим, що його було прийнято помилково, без урахування попередньої обіцянки про виділення цієї ж землі третім особам.

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Позиція апеляційного суду в цій справі узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановами від 04 червня 2013 року №21-64а13, 07 листопада 2012 року №6-107цс12, 25 грудня 2012 року № 21-412а12, 06 червня 2011 року №21-50а11 та 07 жовтня 2008 року №21-1091во08.

Статтею 1 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції, чинній на час прийняття Рішення) було визначено, що: планування територій - процес регулювання використання територій, який полягає у створенні та впровадженні містобудівної документації, ухваленні та реалізації відповідних рішень; місцеві правила забудови - нормативно-правовий акт, яким встановлюється порядок планування і забудови та іншого використання територій, окремих земельних ділянок, а також перелік усіх допустимих видів, умов і обмежень забудови та іншого використання територій та окремих земельних ділянок у межах зон, визначених планом зонування; містобудівне обґрунтування - вид містобудівної документації, в якому відповідно до державних будівельних та інших норм, стандартів і правил, положень містобудівної документації визначаються містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки (об'єкта будівництва), обов'язкові для врахування при відведенні земельної ділянки та/або проектуванні цього об'єкта.

Частинами 2-3 ст.23 цього ж Закону передбачено, що розміщення об'єктів містобудування на території населених пунктів та за їх межами здійснюється відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки згідно із затвердженою містобудівною документацією, регіональними або місцевими правилами забудови.

У разі відсутності місцевих правил забудови або при намірах забудови за межами населених пунктів містобудівні умови і обмеження забудови земельних ділянок, у тому числі передбачених для продажу на земельних торгах, встановлюються рішенням відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування на підставі містобудівного обґрунтування, яке підлягає громадському обговоренню.

Вбачається, що Рішення №1217-38/2013 було прийнято протиправно, оскільки воно суперечить затвердженому Рішенням містобудівному обґрунтуванню (витребуване апеляційним судом), та фактично немає нічого спільного із Рішенням (із внесенням змін у Рішення), оскільки стосується інших підстав надання спірної земельної ділянки. Рішення №1217-38/2013 не відповідає інтересам територіальної громади щодо розміщення громадської вбиральні на території м.Тлумач.

Необхідно відмітити, що оскаржуване Рішення №1279-39/2014 прийнято Міською радою своєчасно, тобто через півтора місяця після прийняття Рішення №1217-38/2013, з належним обґрунтуванням його прийняття та пропорційно.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволені позову з наведених вище підстав.

Твердження суду першої інстанції щодо правового тлумачення змісту зазначеного рішення КСУ є надумані, свідчать про поверховий, вибірковий його аналіз з метою обґрунтування своєї помилкової правої позиції, внаслідок неповного з'ясування судом обставин, що мали значення для цієї справи.

Щодо Рішення, яке залишається чинним в наслідок скасування Рішення №1217-38/2013 (як перешкоди для надання дозволу КП на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування для будівництва громадської вбиральні), то таке (Рішення) не може бути реалізоване в силу вимог ч.2 ст.124 ЗК (в редакції, Закону України від 16.09.2008 №509-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву»), якою передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 ст.134 цього Кодексу.

Згідно із пунктами 1, 3, 4 ч.1 ст.202 КАС підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Тлумацької міської ради Тлумацького району Івано-Франківської області задовольнити.

Постанову Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 21 березня 2016 року.