Справа № 826/6180/15
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року м. Київ К/800/38270/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач), Ситникова О.Ф., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Голови Рахункової палати Магути Романа Миколайовича, Голови Верховної Ради України Гройсмана Володимира Борисовича про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії по призначенню членів Рахункової палати України за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_6 на судові рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просили:

визнати протиправною бездіяльність: голови Рахункової палати України Магути Р.М., що полягає в не усуненні недоліків, а саме уточнення щодо членів (зокрема, біографічні довідки, особові картки, декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру), передбачених листом голови комітету Верховної Ради України з питань бюджету А. Павелка від 8 грудня 2014 року №14/10/1945/рп, щодо подання на призначення членів Рахункової палати в період з 8 грудня 2014 року і до цього часу; Голови Верховної Ради України Гройсмана В.Б., що виразилося у невиконанні вимог Конституції України та Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» щодо забезпечення у розумні строки на підставі подання голови Рахункової палати Магути Р.М. про призначення першого заступника голови Рахункової палати, а також інших членів Рахункової палати, замість осіб, строк перебування яких на посадах закінчився, в період з 27 листопада 2014 року і до цього часу;

зобов'язати Голову Верховної Ради України Гройсмана В.Б. внести позачергово без голосування до порядку денного засідання Верховної Ради України питання про призначення членів Рахункової палати України в розумний строк.

Посилалися на те, що відповідачі, будучи посадовими особами, допустили протиправну бездіяльність у формуванні Рахункової палати України. Зокрема Голова Рахункової палати не усовує недоліки в уточненні інформації щодо членів цього органу, а Голова Верховної Ради не вчиняє дій по внесенню до порядку денного Верховної Ради України питання про призначення членів Рахункової палати.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, залишеною без змін Київським апеляційним адміністративним судом від 28 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просять попередні судові рішення скасувати з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду. Вказують на те, що цим судом справу розглянуто без їх участі, чим порушено право на вираження поглядів під час судового засідання. Вони, як і інші громадяни, мають право на участь в управлінні державою, в тому числі у формуванні органів державної влади та місцевого самоврядування, оскарженні їх діянь. Неналежне з'ясування обставин, недотримання норм матеріального права призвело до ухвалення незаконних і необґрунтованих рішень, адже у Голови Рахункової палати були всі наявні можливості для уточнення інформації щодо членів на призначення до Рахункової палати, а Голови Верховної Ради України повноваження для забезпечення призначення членів Рахункової палати у розумні строки.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Право звернення до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів закріплено у Конституції України (частина друга статті 55), у статті 6 КАС України.

Відповідно до положень цих норм, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина друга статті 55 Конституції) .

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

При цьому, завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Верховний Суд України, усуваючи розбіжності у застосуванні судами касаційної інстанції зазначених норм матеріального права в постанові від 15 грудня 2015 року (справа № 800/206/15) вказав, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Як установлено судами попередніх інстанцій, що відповідає фактичним обставинам справи, позивачі оскаржують бездіяльність Голови Рахункової палати, яка виразилася у не внесенні подання до Верховної Ради України про призначення першого заступника та інших членів Рахункової палати, Голови Верховної Ради щодо не забезпечення в розумні строки призначення членів Рахункової палати і першого заступника цього органу. Порушення їх прав полягає в тому, що вони як громадяни України є співвласниками національних багатств, тому зацікавлені в додержанні посадовими особами держави (відповідачами) Конституції України, законності всіх рішень, дій та бездіяльності таких посадових осіб, оскільки це безпосередньо впливає на ефективність управління національною економікою, національними багатствами, на наявність достатніх економічних засад для реалізації прав людини, що передбачені другим розділом Конституції України і гарантовані державою.

В обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суди дійшли слушного висновку, що позивачі не навели обґрунтування про реальне існування негативного впливу на їхні конкретні права чи інтереси від не призначення членів Рахункової палати.

Не прийняття у визначені законом строки рішення про призначення членів Рахункової палати не вказує на порушення конкретних індивідуальних прав позивачів, а тому унеможливлює застосування обраного ними юрисдикційного способу захисту.

Не допущено порушень апеляційним судом і норм процесуального права при розгляді справи. Зокрема, апеляційне провадження в адміністративних справах здійснюється за правилами, передбаченими главою першою, розділу ІV КАС України.

При цьому вимоги до складу суду, правила перегляду справи в апеляційному порядку, наслідки неявки у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, визначаються статтею 196 КАС України. Відповідно до частини четвертої цієї норми, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Згідно фактичних обставин, встановлених судами, позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_6 повідомлялися про дату, час і місце судового розгляду в апеляційній інстанції у порядку і строки, передбачені статтями 33, 35 КАС України. Зокрема, повістки про виклик у суд ОСОБА_4, ОСОБА_6 отримані 16.07.2015 року, про що свідчать поштові повідомлення, розгляд справи здійснено 28.07.2015 року.

Апеляційний суд не визнавав обов'язковість участі в судовому засіданні, які беруть участь у справі.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, суд апеляційної інстанції не допустив порушень процесуального законодавства при розгляді справи, адже особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлялися про дату, час і місце апеляційного розгляду, їх не прибуття не перешкоджає судовому розгляду.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6 відхилити, а судові рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: