Справа № 826/12216/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

23 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Бужак Н.П. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача Йовдій Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеджер Юкрейн» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеджер Юкрейн» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Флюід Тівіай» за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт від 09.04.2015 № 155/22-13/36282825.

У ході перевірки податковим органом було встановлено порушення позивачем:

- п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010 (далі - ПК), в результаті чого завищено податковий кредит з податку на додану вартість за підсумками поточного звітного періоду у розмірі 209 854,00 грн., в тому числі по періодам: листопад 2012 р. у сумі 34 543,00 грн.; грудень 2012 р. у сумі 52 251,00 грн.; січень 2013 р. у сумі 20 974,00 грн.; лютий 2013 р. у сумі 42 716,00 грн.; березень 2013 р. у сумі 17 086,00 грн.; квітень 2013 р. у сумі 42 284,00 грн.;

- пп. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п.139.1 ст. 139 ПК, що призвело до заниження суми податку на прибуток всього у сумі 208 041,00 грн., в тому числі по періодам: за 2012 рік у сумі 91 133,00 грн.; за 2013 рік у сумі 116 908,00 грн.

У зв'язку з виявленими порушеннями, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 15.05.2015:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 209 854,00 грн. та застосовано штрафні санкції з цього податку у розмірі 52 464,00 грн;

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємства у розмірі 208 041,00 грн. та застосовано штрафні санкції з цього податку у розмірі 52 010,00 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з вимогою про їх скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами здійснення реальності операцій на виконання договору №11112 від 01.11.2012 з ТОВ «Флюід Тівіай».

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

За змістом пункту 44.1 статті 44 ПК для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК встановлено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Витрати для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положеннями п. 198.2 ПК передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно із п. 201.10 ст. 201 ПК податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 201.6 ст. 201 ПК встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Отже, податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.

Відповідно до п. 198.6 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та валових витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Податковим органом під час проведення перевірки була встановлена відсутність реального характеру господарських операцій позивача з ТОВ «Флюід Тівіай», що і стало підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач (замовник) уклав з ТОВ «Флюід Тівіай» (виконавець) договір №11112 від 01.11.2012 (т. 1 а.с. 47-48), відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого виконавець зобов'язується надати замовнику у відповідності до умов даного договору послуги стосовно продукції замовника, а замовник зобов'язується прийняти послуги та оплатити їх. Виконавець надає замовнику послуги з розповсюдження рекламних матеріалів; безадресної доставки інформаційних буклетів до поштових скриньок; доставки матеріалів по території України.

За результатами наданих послуг за цим договором виконавець надає замовнику акт надання послуг, в якому вказано об'єм виконаних робіт та сума послуги за місяць (п. 1.3 договору).

На підтвердження виконання умов вказаного договору та отримання послуг від ТОВ «Флюід Тівіай» позивачем надано податкові накладні (т. 1 а.с. 104-127), акти наданих послуг (т. 1 а.с. 79-102), адресні програми по розповсюдженню рекламних матеріалів (т. 1 а.с. 128-209, т. 2 а.с. 1-99), фотозвіти (т. 2 а.с. 100-145), зразки рекламної продукції (т. 2 а.с. 146-150). Також позивач надав договір та первинні документи щодо використання наданих ТОВ «Флюід Тівіай» послуг у власній господарській діяльності (т. 2 а.с. 151-206, т. 3 а.с .1-168).

Разом з цим, матеріали справи не містять відомостей про те, ким, коли та за якою адресою здійснювалося розповсюдження рекламних листівок.

При цьому, колегія суддів відхиляє надані позивачем; зразки рекламної продукції ТМ «BILLA», з яких можна зробити висновок виключно про наявність відповідних рекламних брошур у мережі супермаркетів «BILLA»; фотозвіти, з яких вбачається надання невідомими особами у невстановлений період рекламних матеріалів ТМ «Фокстрот». При цьому не заслуговують на увагу також надані: адресні програми по розповсюдженню рекламних матеріалів, які не є підписаними жодною стороною договору та з яких неможливо встановити яким працівником, коли та яка рекламна продукція розповсюджувалася.

Таким чином з цих матеріалів неможливо встановити причетність ТОВ «Флюід Тівіай» до надання відповідних послуг у спірний період.

Відхиляються колегією суддів накази, службові записки, листи, що стосуються ведення переговорного процесу, які були надані позивачем до апеляційного суду, оскільки вони є виключно внутрішніми документами позивача та не підтверджують реальність здійснення господарських операцій. Окрім того, ці документи, разом із протоколом узгодження договірних умов, актами приймання-передачі матеріалів, заявками на розповсюдження, рапортами контролю (які є документами, що мають зберігатися у позивача), були надані вже під час апеляційного розгляду справи. Ні до суду першої інстанції, ні до перевірки вказані документи не надавалися.

При цьому, апеляційний суд не ставить під сумнів укладення позивачем договорів з ТОВ «Рекламне Агентство «Твіст» (торгова марка «Фокстрот»), ПзІІ «Білла-Україна», ПП «Катран-ОС», великий обсяг робіт за цими договорами та їх належне виконання позивачем. Однак, у даному випадку, у ході судового розгляду було встановлено, що послуги, які позивач доручив здійснити ТОВ «Флюід Тівіай» фактично не надавалися останнім, а тому колегія суддів відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі, що стосуються використання позивачем у власній господарській діяльності послуг, наданих ТОВ «Флюід Тівіай».

Важливо також звернути увагу на те, що згідно правової позиції Верховного Суду України, що викладена в у постановах від 05.03.2012 по справі № 21-421а11, від 22.09.2015 по справі № 21-887а15, від 01.12.2015 по справі № 21-3788а15, податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Варто наголосити на тому, що з боку ТОВ «Флюід Тівіай» всі первинні та інші документи підписані від імені ОСОБА_3, яку вироком Подільсткого районного суду міста Києва від 26.08.2014 по справі № 758/9742/14-к визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 статті 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво).

Даним вироком встановлено, що ОСОБА_3 діяльності від імені ТОВ «Флюід Тівіай» не здійснювала, зареєструвала підприємство за грошову винагороду без мети ведення господарської діяльності.

За таких обставин, договори, первинні документи ТОВ «Флюід Тівіай», які виписані від імені ОСОБА_3 не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум до податкового кредиту та валових витрат підприємства є протиправним.

Наведене також відповідає позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 01.12.2015 по справі № 826/15034/14, відповідно до якої статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими, правомірними та скасуванню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеджер Юкрейн» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Н.П. Бужак

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 23 березня 2016 року.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді Бужак Н.П.

Сорочко Є.О.