Справа № 826/23044/15
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

22 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, третя особа: Дарницьке районне управління Головного управління МВС України в м. Києві про визнання незаконним та скасування наказу № 375 від 04 листопада 2014 року, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, третя особа: Дарницьке районне управління Головного управління МВС України в м. Києві про визнання незаконним та скасування наказу № 375 від 04 листопада 2014 року, зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі про скасування постанови апелянт посилається на те, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення не враховано обставини, за яких його скоєно, відсутність заподіяної шкоди, попередня поведінка позивача, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом МВС України від 21 червня 2013 року ОСОБА_3 було призначено на посаду слідчого відділення розслідування злочинів в економічній сфері СВ Краснолуцького МВ ГУ МВС України в Луганській області і присвоєно звання рядового міліції. Після проходження атестації на базі Криворізького факультету Дніпропетровського університету внутрішніх справ позивачу присвоєно звання лейтенанту міліції.

Наказом Головного управління МВС України у Луганській області від 24 жовтня 2014 року №3405 за грубе порушення службової дисципліни, вимог статті 7 Дисциплінарного статут ОВС України, вимог наказу МВС України від 22 лютого 2012 року №155 «Про затвердження Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України», що виразилось у невиході на службу без поважних причин під час проведення АТО, ігнорування вимог керівництва щодо належного виконання службових обов'язків позивача звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

В подальшому, наказом Головного управління МВС України у Луганській області від 04 листопада 2014 року № 375 о/с «По особовому складу» позивача звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114. Крім того, спірні правовідносини регулюються Законом України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року № 565-XII.

Відповідно до підпункту «є» пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Згідно з частиною першою статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Відповідно до пункту 2.2. Розділу ІІ Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 22 лютого 2012 року № 155, дотримання норм поведінки, установлених цими Правилами, є моральним обов'язком кожного працівника органів внутрішніх справ незалежно від займаної посади та спеціального звання.

Пунктом 1.1 Розділу ІІІ Правил передбачено, що кожен громадянин України, який вступає на службу до органів внутрішніх справ, добровільно покладає на себе обов'язок служіння Українському народові й захисту свободи, демократії, законності та правопорядку. Професійний обов'язок працівника полягає в безумовному виконанні закріплених Присягою, законами та професійно-етичними нормами завдань щодо забезпечення надійного захисту правопорядку, законності, громадської безпеки (п. 2.2 Розділу ІІІ Правил).

Працівник органів внутрішніх справ, керуючись Присягою, відповідно до службового обов'язку, дотримуючись професійних честі і гідності, бере на себе такі моральні зобов'язання: визнавати пріоритет державних і службових інтересів над особистими у своїй діяльності; бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності та приватному житті, залишатися за будь-яких обставин чесним і непідкупним, відданим інтересам служби; виявляти твердість і непримиренність у боротьбі зі злочинцями, застосовуючи для досягнення поставленої мети виключно законні і високоморальні принципи (п. 4.1. Розділу ІV Правил).

Працівник органів внутрішніх справ повинен неухильно дотримуватися вимог цих Правил. Працівник, який порушує принципи і норми професійної етики, втрачає добре ім'я і честь, дискредитує свій підрозділ і органи внутрішніх справ, позбавляється морального права на повагу, підтримку і довіру з боку громадян, колег і товаришів по службі (п. 7.8. Розділу VІІ Правил).

Відповідно до статті 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Згідно пункту 8 статті 12 Дисциплінарного статуту передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може бути накладено такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ.

Порядок накладення дисциплінарного стягнення встановлений статтею 14 Дисциплінарного статуту, якою визначено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Згідно пункту 2.1. Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2013 року № 230 підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового-начальницького складу (РНС) службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Як вбачається з матеріалів справи, начальником головного Управління МВС України в Луганській області Науменко А.В. за фактом відсутності на службі окремих працівників ГУ МВС України в Луганській області, зокрема, ОСОБА_3, видано наказ від 22 жовтня 2014 року № 3375 про призначення службового розслідування.

За результатами проведеного службового розслідування 23 жовтня 2013 року начальником УКЗ ГУ МВС України в Луганській області майором міліції Чабан В.О. складено висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни слідчим слідчого відділу Краснолуцького міського відділу ГУ МВС України в Луганській області лейтенантом міліції ОСОБА_3, яким встановлено, зокрема, факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, а саме неприбуття до місця тимчасової дислокації ГУ МВСУ на виконання вимог службової телеграми, самоусунення від виконання своїх безпосередніх функціональних обов'язків.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 травня 2014 року після захоплення адмінбудівлі ГУ МВСУ в Луганській області незаконним озброєним формуванням тимчасовим місцем дислокації ГУ МВСУ в Луганській області визначено м. Сватово Луганської області, про що службовими телеграмами повідомлено особовий склад.

04 серпня 2014 року ГУ МСВУ в Луганській області передислоковано до м. Сєвєвродонецьк Луганської області, у зв'язку з чим направлено службові телеграми. На виконання вимог службових телеграм МВ-РВ та галузевими службами ГУ МВСУ до управління кадрового забезпечення направлено списки підлеглих працівників, які не прибули до місця проходження служби, серед яких зазначено позивача. В матеріалах службового розслідування наявні рапорти, зокрема, співробітників СВ Краснолуцького МВ ГУМВСУ в Луганській області про повідомлення співробітників про необхідність прибуття до місця дислокації до м. Сватово та, в подальшому, до м. Сєвєродонецьк Луганської області для проходження служби та повідомлення, що у разі неприбуття до місця дислокації буде вирішуватись питання про звільнення за порушення дисципліни.

Судом встановлено, що позивач до місця дислокації ГУМВСУ в Луганській області не прибула, не звільнилась у визначеному законодавством порядку, документів, що підтверджують законність відсутності на робочому місці також не надала.

Позивач не заперечує факту залишення нею місця несення служби та неприбуття до нового місця дислокації для несення служби.

Разом з цим доводи апелянта про не повідомлення їй нового місця дислокації для несення служби та звільнення з органів внутрішніх справ колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки в процесі розгляду справи встановлено, що про тимчасову дислокацію ГУ МВС України в Луганській області у м. Сватове, а згодом - м. Сєвєродонецьк було відомо із загальнодоступних джерел, зокрема, сайту Міністерства внутрішніх справ України.

Колегія суддів враховує, що при здійсненні службового розслідування щодо звільнення позивача комісією не було можливості виконати у повному обсязі процедуру проведення такого розслідування, оскільки місцезнаходження позивача було невідоме; в умовах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей та з огляду на відсутність поштового зв'язку, проведення бойових дій, масовим порушенням окремими працівниками ОВС дисципліни.

З тексту присяги працівника внутрішніх справ України вбачається, що кожний працівник органів внутрішніх справ України, який склав таку присягу, вступаючи на службу до органів внутрішніх справ України, поклявся завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватися її Конституції та чинного законодавства, бути гуманним, чесним, сумлінним і дисциплінованим працівником, зберігати державну і службову таємницю; присягнув з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ, поклявся мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров'я, права й свободи громадян, державний устрій і громадський порядок.

Позивач, перебуваючи на високій посаді правоохоронного органу, фактично ухилилась від виконання службових обов'язків, грубо порушила службову дисципліну та присягу працівника ОВС. У зв'язку з цим правомірно була притягнута до дисциплінарної відповідальності з накладенням такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення з органів внутрішніх справ.

Щодо посилання позивача на її рапорт про звільнення від 30 липня 2014 року, як на поважну підставу для невиходу на службу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, 30 липня 2014 року відповідно до наявних матеріалів справи та пояснень позивача, ОСОБА_3 звернулась з рапортом до ГУ МВС України в Луганській області щодо звільнення з посади. Як зазначалося вище, позивач не заперечує тієї обставини, що вона з 01 серпня 2015 року не виходила на роботу. При цьому, остання зазначає, що вона була впевнена у тому, що її звільнено з органів внутрішніх справ, на підставі поданого нею рапорту та не була повідомлена відповідачем, що вона може бути звільнена за умови відпрацювання трьох місяців, а не одразу як остання просила в рапорті.

Відповідно до п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Правова позиція щодо дотримання порядку подання рапортів особами рядового та начальницького складу міститься в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2014 року № 21-241а4 в якій зазначено, що згідно з п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Отже, протягом трьох місяців з дня подання рапорту позивач була зобов'язана проходити службу.

На рапорту ОСОБА_3 від 30 липня 2015 року. Що наявний в матеріалах справи, міститься резолюція керівництва, однак з даного документа не можливо встановити, що позивачу надано згоду на звільнення за власним бажанням, позбавлено від відпрацювання 3 місяців на службі тощо. Відтак, жодного юридичного значення означений документ не має.

Крім того, належним доказом звільнення позивача зі служби є видання відповідних наказів про звільнення, а не подання рапорту, який свідчить лише про намір звільнитись, проте не засвідчує факт звільнення.

Тобто, враховуючи, що ОСОБА_3 перебувала на штатній посаді в ОВС області, остання вважається звільненою після видання наказу по особовому складу ГУ МВСУ.

Посилання апелянта на неправомірність звільнення у зв'язку з порушенням КЗпП України не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на те, що позивач не перебуває у трудових відносинах у відповідності до КЗпП України, а проходить службу, діяльність якої регулюється спеціальним законодавством.

Відтак, з документів наданих позивачем, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_3 не було підстави вважати, що її буде звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням з 01 серпня 2014 року, а тому у неї були не поважних причин невиходу на роботу.

Також слід зазначити, що за матеріалами справи позивач перебувала підконтрольній українській владі території, однак до місця дислокації ГУ МВСУ не прибула.

З приводу не направлення позивачу наказу про звільнення, а також невидачі трудової книжки слід зазначити, що ОСОБА_3 до ГУ МВСУ за місцем тимчасової дислокації, відповідно до довідки Управління кадрового забезпечення ГУ МВСУ від 22 жовтня 2015 року № 6/2-4873 не прибувала, керівництво ГУ МВСУ та кадровий підрозділ про місце свого перебування не повідомляла, а тому ГУ МВСУ було позбавлено можливості направити позивачу наказ про звільнення.

В свою чергу після звернення адвоката ОСОБА_3 яке надійшло до ГУ МВСУ за вх. №75 від 24 вересня 2015 року ГУ МВСУ 28 вересня 2015 року за вих. 6/4 - 4450 на адресу адвоката направлено відповідь з роз'ясненням можливості отримання трудової книжки, а також наказу (витягу) ГУМВСУ № 375 о/с від 04 листопада 2014 року.

Посилання позивача на порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування у зв'язку з не відбиранням від неї письмових пояснень, ГУМВСУ вважає необґрунтованими, оскільки позивач була відсутня на службі, доказів повідомлення керівництва про причини своєї відсутності остання не надає та в ГУМВСУ вони відсутні.

Пунктами 26 та 27 Дисциплінарного статуту встановлено, що дисциплінарне стягнення повинно відповідати тяжкості вчиненого проступку і ступеню провини. За вчинений дисциплінарний проступок накладається тільки одне стягнення. При визначенні виду і міри покарання беруться до уваги: характер проступку, його наслідки, обставини, за яких його було вчинено, попередня поведінка винного, його ставлення до служби, стаж служби і рівень кваліфікації. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ є крайнім заходом дисциплінарного стягнення і може провадитись за систематичне порушення дисципліни або вчинення проступку, несумісного з перебуванням на службі в органах внутрішніх справ.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що дії ГУ МВСУ у Луганській області повністю відповідають Закону України "Про міліцію", Закону України "Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", нормам Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Доводи викладені в апеляційній скарзі позивача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону. Натомість оскаржувана постанова суду ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Таким чином, при винесенні наказу про звільнення позивача відповідач не порушив чинного законодавства та прав позивача.

Тобто, правомірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.