Справа № 819/2151/13-а
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 р. Справа № 876/13701/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Тернопільської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області № від 19.08.2013 року, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 звернувся 13.09.2013року до Тернопільського окружного адміністративного суду як фізична особа-підприємць з адміністративним позовом до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 19.08.2013 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 02.09.2013 року працівниками Головного управління Міндоходів у Тернопільській області проведено фактичну перевірку магазину „Продукти" (вул. 22 Січня. 4а, смт. Микулииці, Теребовлянського району), в якому здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 За наслідками перевірки складено акт від 09.08.2013 року, відповідно до якого під час перевірки встановлено порушення законодавства, а саме: виявлено не оприбуткований товар на суму 9735,85 грн. На підставі вказаного акту відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 19.08.2013р. № про застосування штрафних санкцій у розмірі 19 471,7 грн. Ознайомившись зі змістом акту перевірки, а також із податковим повідомленням - рішенням, позивач, з підстав викладених в позовній заяві, вважає, що висновки акту перевірки не відповідають дійсності, а податкове повідомлення-рішення - прийняте із грубим порушенням норм чинного законодавства та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Оскаржуваною постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року позовну заяву - задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує, тим, що працівниками державної податкової служби проведено фактичну перевірку за дотриманням суб'єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), за результатами якої складено акт перевірки від 09.08.2013 року та встановлено порушення: не ведення у порядку, передбаченому законодавством обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснюється продаж товарів без підтверджуючих документів щодо походження товару. В акті перевірки зазначено про незабезпечення обліку руху товарів в книзі обліку доходів і витрат. Вважають, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яке прийняте на основі акту перевірки, яким до позивача згідно ст. 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовані фінансові санкції - правомірним та законодавчо обґрунтованим. Просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що недоведеність відповідачем порушення позивачем вимог п. 12 ст.3 Закону України від 06.08.1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме: недоведеність обов'язку позивача вести облік товарних запасів саме за місцем їх реалізації, недоведеність факту здійснення продажу товарів без підтверджуючих документів щодо походження товару та факту здійснення продажу не облікованих товарів, недоведеність обов'язку позивача обліковувати за місцем реалізації товарів накладні та інші первинні бухгалтерські документи, зберігати книгу обліку доходів і витрат безпосередньо за місцем реалізації товарів та надавати їх на першу ж вимогу перевіряючих осіб податкового органу.

Таким чином, непідтвердженість у встановленому законом порядку факту допущеного порушення (реалізації, продажу не облікованих товарів), відповідальність за яке встановлена статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», - свідчить про відсутність у податкового органу правових підстав для застосування до ФОП ОСОБА_1 фінансових санкцій, передбачених саме цією статтею.

В той же час, суд зазначає, що можливе допущення суб'єктом господарювання порушення, відповідальність за яке, до прийняття Податкового кодексу України, була визначена статтею 21 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», - не може бути визнане підставою для застосування до суб'єкта господарювання санкцій, передбачених іншою статтею.

Таким чином, у Тернопільської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Тернопільській області, за відсутності достатніх та беззаперечних доказів виявлення в ході проведення перевірки з боку ФОП ОСОБА_1 порушень, відповідальність за які передбачена саме статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» - не було підстав для застосування до позивача фінансових санкцій за цією статтею.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Судом встановлено, а сторонами у справі не заперечувалось того, що 02 серпня 2013 року, на підставі відповідного наказу та направлень від 02.08.2013року №89/22-02 та №90/22-02, працівниками Головного управління Міндоходів у Тернопільській області проведено фактичну перевірку магазину „Продукти", розташованого за адресою: вул. 22 Січня. 4а, смт. Микулинці, Теребовлянський район, Тернопільської області, в якому здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1, щодо дотримання суб'єктами господарювання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності документа, що підтверджує державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до закону, ліцензій, патентів, свідоцтв.

Результати вказаної перевірки відображені у відповідному акті від 09.08.2013 року.

Як вбачається з акту від 09.08.2013 року, в ході перевірки було, зокрема, встановлено порушення, яке, на думку перевіряючих осіб податкового органу, було допущене позивачем, а саме: не ведеться у порядку, передбаченому законодавством, облік товарних запасів за місцем їх реалізації. Здійснюється реалізація товарів на загальну суму 9735,85 грн. (перелік товару наведено у відомості, що додається] без підтверджуючих документів щодо походження даного товару. Прихідні накладні на товар, який наведено у відомості, для перевірки не пред'явлено. Книги обліку доходів і витрат для перевірки не пред'явлено. Таким чином, на думку перевіряючих осіб, позивачем було допущено, зокрема, порушення 12 ст. З, ст. 6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Судом також встановлено, що при проведенні 02.08.2013 року вказаної перевірки, - позивач не був присутній. Вищезазначена перевірка проведена в присутності продавця ОСОБА_2, яка перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 згідно із трудовим договором від 25.03.2013 року.

При цьому, у письмових поясненнях, наданих перевіряючим особам податкового органу, продавець Кузь 1.1, пояснила, що накладні на товар в магазині відсутні, тому що знаходяться у позивача. Так само у позивача знаходиться і книга обліку доходів і витрат.

19.08.2013 року, підставі вищезазначеного акту перевірки від 09.08.2013 року, Тернопільською ОДПІ винесено податкове повідомлення - рішення форми «С» №, яким на підставі п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та ст. 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 19471,70 грн.

В подальшому, не погоджуючись з висновками, викладеними в акті перевірки, та винесеним податковим повідомленням рішенням № від 19.08.2013 року позивач і звернувся до суду із даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в позові та запереченнях проти позову, заслухавши пояснення представників сторін, надавши їм належну правову оцінку, проаналізувавши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належним чином та підлягають задоволенню, - з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституцією України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій, чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною 1 статтю 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На обґрунтування правомірності висновків, викладених в акті перевірки, відповідач, зокрема, посилається на не ведення у порядку, передбаченому законодавством обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснення продажу товарів без підтверджуючих документів щодо походження товару, незабезпечення обліку руху товарів в книзі обліку доходів і витрат.

Надаючи оцінку наведеним доводам, та перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних вище висновків органу ДПС і винесеного на підставі таких висновків спірного правового акту індивідуальної дії на відповідність вимогам частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне:

Пунктом 12 статті 3 Закону України від 06.08.1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями) - передбачено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).

Суд звертає увагу на те, що вищезазначена правова норма - є відсильною і може застосовуватися лише при наявності інших правових норм, які передбачають порядок ведення обліку товарних запасів для суб'єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб.

Статтею 6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що облік товарних запасів фізичною особою - підприємцем ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) - у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва. Обов'язок із ведення обліку товарних запасів не застосовується до осіб, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку придбаних або проданих товарів.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України - для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, на підставі даних, не підтверджених вказаними вище документами.

Відповідно до пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Фізичні особи - підприємці застосовують реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

До документів, що є підставою для оприбуткування товару, належать накладні та товарно- транспортні накладні, тощо. Такі документи є підставою для внесення запасів до облікових бухгалтерських реєстрів.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що статтею 2 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що цей Закон поширюється - на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Тобто, бухгалтерський облік - є обов'язковим видом обліку, який ведеться - юридичними особами. Разом з тим, позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, - не є юридичною особою.

Форма та порядок ведення Книги обліку доходів і витрат затверджені наказом Державної податкової адміністрації України №1025 від 24.12.2010 року.

При цьому, відповідними графами, які стосуються питання відображення саме товарних запасів, - є графи 2 і 11 Книги обліку доходів і витрат.

Зокрема, вказаним наказом передбачено, що у графах 2 та 11 відображається сума нереалізованих товарних запасів, сировини, матеріалів тощо на початок та на кінець звітного податкового періоду (року), яка виводиться в грошовій формі, виходячи із ціни їх придбання. Графа 2 - сума нереалізованих товарних запасів на початок звітного податкового року, ця сума виводиться у грошовій формі.

Отже, Наказом №1025 передбачено відображення залишку товарних запасів тільки на початок та кінець звітного періоду (рік, місяць).

Разом з тим, за змістом вказаних вище норм законодавства покладений на суб'єкта підприємницької діяльності обов'язок ведення товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації не включає в себе обов'язку ведення та зберігання документів обліку, за якими такі товари придбавались, - саме в місці реалізації товарів.

Жодним нормативно-правовим актом не зобов'язано суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу обліковувати за місцем реалізації товарів і накладні, товарно-транспортні накладні та інші первинні бухгалтерські документи.

При цьому, суд зазначає, що і жодним нормативно-правовим актом не передбачений конкретний порядок ведення обліку товарних запасів фізичними особами - підприємцями. Не передбачено також конкретного переліку первинних документів, які фізична особа - підприємець повинна мати за місцем реалізації товарів.

Відтак, суд відмічає, що норми Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини, - не містять положень щодо того, що ненадання накладних на товар від постачальників та книги обліку доходів і витрат в момент проведення перевірки - є свідченням відсутності обліку товарних запасів чи свідченням порушення порядку такого обліку, як не містять положень і про те, що накладні та книга обліку доходів і витрат в момент проведення перевірки мають невідкладно надаватись перевіряючим, а їх ненадання в момент перевірки - є підставою для можливого висновку про не ведення у передбаченому законодавством порядку обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснення продажу товарів без підтверджуючих документів щодо походження товару, незабезпечення обліку руху товарів в книзі обліку доходів і витрат.

Згідно з пунктом 1.3 статті 1 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 року № 984 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 року за № 934/18772, акт - є документом, який оформляється за результатами проведення невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок фінансово-господарської діяльності суб'єктів господарювання.

Відповідно до п. 4-6 розділу І вищезазначеного Порядку факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

В силу п. 83.1 ст. 83 Податкового кодексу України для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок підставами для висновків є: 83.1.1. документи, визначені цим Кодексом; 83.1.2. податкова інформація; 83.1.3. експертні висновки; 83.1.4. судові рішення; 83.1.5. виключено; 83.1.6. інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.

У зв'язку з наведеним, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що, як вбачається з акту перевірки ФОП ОСОБА_1 від 09.08.2013 року - термін перевірки суб'єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 - з 02.08.2013 року по 09.08.2013 року.

Водночас, дії по проведенню перевірки посадовими особами податкового органу проводились - 02.08.2013 року, за відсутності ФОП ОСОБА_1, лише в присутності продавця Кузь 1.1., яка перебуває у трудових відносинах з позивачем згідно із трудовим договором від 25.03.2013 року.

При цьому, у письмових поясненнях, наданих того ж дня, 02.08.2013 року, перевіряючим особам податкового органу продавець ОСОБА_2 пояснила, що накладні на товар в магазині відсутні, тому що знаходяться у позивача - ФОП ОСОБА_1 Так само у позивача знаходиться і книга обліку доходів і витрат. Тому, продавець не мала можливості надати ті документи, які, як зазначено в акті перевірки, відсутні.

Під час розгляду справи судом встановлено, а представниками відповідача - не заперечувалось того, що відомість про результати перевірки щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів, на яку містяться посилання в акті перевірки від 09.08.2013 року, - була складена у перший день перевірки - 02.08.2013 року, і проведення зняття фактичних залишків товарів, які включені у даній відомості до переліку, - здійснено саме станом на момент початку проведення перевірки - 02.08.2013 року.

Разом з тим, суд прийшов до переконання, що дані, відображені у вищезазначеній відомості, які в подальшому стали і підставою для викладення в акті перевірки висновку про нездійснення позивачем належного обліку товарних запасів та прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, - не знайшли свого підтвердження у ході розгляду даної справи. Будь-які належні та допустимі докази того, що у податкового органу, лише враховуючи ненадання на момент складання відомості 02.08.2013 року прихідних документів на товар, були підстави стверджувати про наявність фактів порушень податкового та іншого законодавства позивачем, станом на час складення самого акту перевірки 09.08.2013 року, - суду не надано.

Такий висновок суду ґрунтується на наступному.

Представник відповідача, який був однією з перевіряючих осіб позивача, - в судовому засіданні не зміг пояснити, з яких міркувань виходили перевіряючі особи податкового органу при внесенні до вищезазначеної відомості від 02.08.2013 року, а вподальшому - і до акту від 09.08.2013 року, відповідних даних про товар, в тому числі, і даних про ціну алкогольних напоїв та тютюнових виробів, перерахованих у відомості, - без дослідження первинних документів.

При цьому, і жодних доказів того, що посадовими особами податкового органу вимагалось надання будь-яких розхідних документів (видаткових накладних, накладних на внутрішнє переміщення, актів списання, накладних на повернення товару постачальнику тощо) у момент складання самої відомості 02.08.2013 року - суду не надано.

Не було доведено і того, що такі документи витребовувалися у позивача після складенні такої відомості протягом усього терміну проведення перевірки та до моменту складання акту 09.08.2013 року.

В той же час, на підставі оглянутих судом у ході розгляду справи документів, наданих для огляду в оригіналах представником позивача, а саме: видаткових накладних від постачальників, податкових накладних, рахунків, - суд встановив факт придбання позивачем у період, за який проводилась перевірка, товарів, які відображені у відомості від 02.08.2013 року, долученої до акту від 09.08.2013року. За таких обставин суд доходить до висновку, що ненадання перевіряючим особам видаткових накладних на товар від постачальників під час складення акту перевірки від 09.08.2013 року - не є безумовним свідченням відсутності у позивача - суб'єкта господарювання обліку товарів або свідченням порушення цим суб'єктом встановленого порядку обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації.

Згідно з вказаним вище Наказом ДПА України від 24.12.2010 року №1025, фізична особа - підприємець повинен зареєструвати в органах податкової служби одну книгу для себе - за місцем обліку.

Відповідно до пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України податковою адресою платника податків - фізичної особи визначається місце її проживання, за якою вона береться на облік в органах Державної податкової служби, платник податків - фізична особа може мати не більше однієї податкової адреси.

Разом з тим, суд відмічає, що ані в ході проведення перевірки, ані при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, відповідачем не було враховано, що податковою адресою позивача є - не адреса магазину у смт. Микулинці, в якому проводилась перевірка, а визначена у відповідності до пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України - єдина адреса позивача за місцем його проживання, за якою він взятий на облік в органі Державної податкової служби - Тернопільській ОДПІ Головного управління Міндоходів у Тернопільській області.

При цьому, як вже було зазначено вище, жодним нормативно-правовим актом не зобов'язано суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу обліковувати за місцем реалізації товарів накладні, товарно-транспортні накладні та інші первинні бухгалтерські документи. Що підтверджується, зокрема, і тим, що Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, - не поширюється на фізичних осіб - підприємців.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на викладене, суду приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів порушення позивачем вимог п. 12 ст.3 Закону України від 06.08.1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», який, в свою чергу, є відсильною нормою та не передбачає обов'язку ведення позивачем, який є фізичною особою-підприємцем, обліку товарів саме за місцем їх реалізації та зберігання та у певній формі; а вважати достатніми та належними доказами лише висновки, викладені перевіряючими посадовими особами в акті перевірки, - у суду немає підстав.

Відповідальність за не ведення або за порушення порядку ведення обліку товарів за місцем їх реалізації та зберігання була передбачена ст. 21 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Однак, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» № 2756-УІ від 02.12.2010 року - вищевказану норму (ст.21) було виключено із Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Вказаною законодавчою нормою була запроваджена відповідальність у тому випадку, коли облік товарів за місцем реалізації та зберігання не вівся взагалі або вівся з порушенням встановленого порядку.

В той же час, статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», яку відповідач визначив підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення про застосування до ФОП ОСОБА_1 фінансових санкцій, - передбачено, що до суб'єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості не облікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачено відповідальність - лише за реалізацію (продаж) товарів, які не обліковані у встановленому порядку, а не за порушення самого обліку товарів за місцем їх реалізації та зберігання.

Разом з тим, як видно із матеріалів даної справи та не спростовано у ході її розгляду представниками відповідача, - жодного факту реалізації не облікованих товарів під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_1, в тому числі і тих, які відображені у відомості від 02.08.2013 року до акту перевірки, - не було виявлено та підтверджено.

Не надано суду і доказів того, що протягом проведення перевірки податковим органом, з врахуванням пояснень, отриманих від продавця ОСОБА_2, було доведено до відома безпосередньо самого позивача як суб'єкта господарювання про необхідність надати будь-які документи, в тому числі накладних чи книгу обліку доходів і витрат.

Разом з тим, суд зазначає, що обставини, які б могли свідчити про недобросовісну поведінку платника податків, - повинні були бути перевірені податковим органом як суб'єктом владних повноважень, і, приймаючи відповідне податкове повідомлення-рішення, податковий орган зобов'язаний був, зокрема, врахувати всі обставини, що мають значення для прийняття такого рішення, дотримуватись необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а також добросовісно та розсудливо приймати відповідне рішення.

Однак, жодних доказів врахування при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення № від 27.08.2012 року усіх вищезазначених обставин - відповідачем не надано.

Згідно з частиною 1 статті 69 та частиною 1 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України - доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними - є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з положеннями статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 цього Кодексу визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розглядаючи справу, суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем порушення позивачем вимог п. 12 ст.3 Закону України від 06.08.1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме: недоведеність обов'язку позивача вести облік товарних запасів саме за місцем їх реалізації, недоведеність факту здійснення продажу товарів без підтверджуючих документів щодо походження товару та факту здійснення продажу не облікованих товарів, недоведеність обов'язку позивача обліковувати за місцем реалізації товарів накладні та інші первинні бухгалтерські документи, зберігати книгу обліку доходів і витрат безпосередньо за місцем реалізації товарів та надавати їх на першу ж вимогу перевіряючих осіб податкового органу.

Таким чином, непідтвердженість у встановленому законом порядку факту допущеного порушення (реалізації, продажу не облікованих товарів), відповідальність за яке встановлена статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», - свідчить про відсутність у податкового органу правових підстав для застосування до ФОП ОСОБА_1 фінансових санкцій, передбачених саме цією статтею.

В той же час, суд зазначає, що можливе допущення суб'єктом господарювання порушення, відповідальність за яке, до прийняття Податкового кодексу України, була визначена статтею 21 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», - не може бути визнане підставою для застосування до суб'єкта господарювання санкцій, передбачених іншою статтею.

Таким чином, у Тернопільської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Тернопільській області, за відсутності достатніх та беззаперечних доказів виявлення в ході проведення перевірки з боку ФОП ОСОБА_1 порушень, відповідальність за які передбачена саме статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» - не було підстав для застосування до позивача фінансових санкцій за цією статтею.

Відтак, беручи до уваги усе вищевикладене, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази, які мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, в їх сукупності, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені відповідачем, як суб'єктом владних повноважень в основу прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 27.08.2012 року, - суд встановив, що надані позивачем докази підтверджують заявлені у позові вимоги, а докази, на які посилається відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову, - не доводять правомірності мотивів винесення спірного податкового повідомлення-рішення № від 27.08.2012 року на підставі акту перевірки від 09.08.2013 року та доданих до нього документів.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень суд перевіряє, зокрема законність таких рішень, за результатом чого, згідно з п.1 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування або визнання його нечинним.

Таким чином, суд визнає позовні вимоги - обґрунтованими, документально підтвердженими, та такими, що відповідають чинному законодавству і підлягають задоволенню, - шляхом визнання протиправним та скасування прийнятого відносно ФОП ОСОБА_1 податкового повідомлення - рішення № від 29.06.2011 року, з підстав, що викладені вище. Тернопільської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області № від 19.08.2013 року.

Інші доводи сторін на вищезазначені висновки суду при постановленні рішення у даній справі - не впливають, та вищевикладених обставин - належним чином не спростовують.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області - залишити без задоволення.

постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року у справі № 819/2151/13-а - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

В.Я. Качмар