Справа № 810/4917/15
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року справа №810/4917/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Прем'єр-Ліга"

до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ТОВ «Прем'єр-Ліга» звернулось до адміністративного суду з позовом до Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 17.09.2015 р. №93970-17; рішення про опис майна у податкову заставу від 21.09.2015 р. №50; зобов'язання відповідача внести в інтегровану картку позивача відомості про сплату акцизного податку та вжиття заходів щодо припинення податкової застави майна ТОВ «Прем'єр-Ліга»; внесення про це інформації до Державного реєстру обтяжень рухомого майна; зобов'язання податкового органу утриматись від вчинення дій по нарахуванню штрафу та пені, у зв'язку з ненаходженням до бюджету сплачених позивачем сум податку.

В призначений для розгляду справи час у судове засідання з'явився представник позивача, представник відповідача, повідомлений належним чином про дату та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув з невідомих для суду причин, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності, не надав.

09.02.2016 р., представником відповідача через канцелярію суду, були подані письмові пояснення, в яких відповідач зазначив, що станом на день розгляду справи оспорювана податкова вимога від 17.09.2015 р. №93970-17 вважається відкликаною і, як результат, скасовується рішення Ірпінської ОДПІ про опис майна в податкову заставу від 20.09.2015 р. №50, оскільки право податкової застави виникає лише на підставі ст.89 ПКУ.

На підставі ч.6 ст.128 КАСУ, суд здійснив розгляд даної справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні докази по справі, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного:

відповідно до Закону України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.1990 №509-XII (з наступними змінами та доповненнями), податкові органи здійснюють контроль, зокрема, і за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів).

Згідно приписів п.59.1 ст.59 ПКУ, у разі, коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання в установлені строки, податковий орган надсилає (вручає) такому платнику податків податкову вимогу.

Відповідно до положень п.59.3 ст.59 ПКУ, податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми податкового зобов'язання. За приписами п.59.4 податкова вимога надсилається також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суму податкових зобов'язань у

встановлені цим Кодексом строки.

При цьому, нормами ст.60 ПКУ встановлені випадки, коли податкова вимога вважається відкликаною. Так, п.п. 60.1.1 п.60.1 ст.60 ПКУ податкова вимога вважається відкликаною, якщо сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення. Згідно п.60.2 ст.60 ПКУ, у випадках, визначених п.п.60.1.1 п.60.1 ст.60 ПКУ, податкова вимога вважається відкликаною у день, протягом якого відбулось погашення суми податкового боргу в повному обсязі.

У відповідності до п. 89.1 ст.89 ПКУ підставами виникнення податкової застави є: несплата у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку; несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу. Зазначені норми регламентують підстави виникнення та строки виникнення податкової застави, а прийнятий на виконання положень вказаної статті підзаконний нормативний акт, а саме наказ Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 року N 1043 "Про затвердження порядку застосування податкової застави органами державної податкової служби" конкретизує джерела визначення строку (дати) виникнення права податкової застави. Тож, відповідно до п. 1.8 Порядку день виникнення права податкової застави визначається на підставі даних автоматизованої інформаційної системи, що ведеться органами державної податкової служби відповідно до законодавства.

Статтею ст. 93 ПКУ передбачені підстави припинення податкової застави та виключення майна з державних реєстрів застав нерухомого або рухомого майна. Пунктом 93.2 Кодексу встановлено, що підставою для звільнення майна платника податків з-під податкової застави та його виключення з державних реєстрів застав рухомого або нерухомого майна є відповідний документ, що засвідчує закінчення будь-якої з подій, визначених підпунктами 93.1.1 - 93.1.5. Пункт 93.1 встановлює строк з якого моменту податкова застава припиняється. Отже, податкова застава припиняється з дня: пп. 93.1.1 - отримання органом державної податкової служби підтвердження повного погашення суми податкового боргу в установленому законодавством порядку. Відповідно до підпункту 14.1.152 Кодексу погашення податкового боргу - це зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.

Відповідно до п.93.2 ст.93 ПКУ підставою для звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з державних реєстрів застав рухомого або нерухомого майна є відповідний документ, що засвідчує закінчення будь-якої з подій, визначених підпунктами 93.1.1-93.1.5 пункту 93.1 цієї статті. Тобто, підставою для звільнення майна з- під податкової застави у випадку, визначеному п.п.93.1.1 п.93.1 ст.93 ПКУ є документ, що підтверджує переказ суми податкового боргу на відповідний рахунок, призначений для сплати, у даному випадку акцизного податку.

Вирішуючи питання про правомірність дій відповідача, суд врахував наступне:

порядок стягнення податкового боргу платників податків регулюється статтями 95 - 99 ПКУ. Зазначені норми визначають перелік заходів, що можуть вживатися податковим органом до платника податків із метою погашення податкового боргу, зокрема стягнення коштів, які перебувають у власності платника податків, а також продаж майна платника податків, що перебуває в податковій заставі (пункт 95.1 статті 95 ПКУ).

Одним із засобів для стягнення податкового боргу є податкова вимога. Податкова вимога визначається як письмова вимога податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу. Порядок направлення органами державної податкової служби України податкових вимог платникам податків затверджений наказом податкової адміністрації від 3 липня 2001р. Податкова вимога є своєрідним нагадуванням платникові податків про виконання податкового обов'язку та засобом реагування. В основі такого реагування лежить факт несвоєчасного виконання обов'язку, платнику надається можливість добровільно виконати прострочений обов'язок. Отже, податкову вимогу податковий орган використовує для повідомлення платникові про існування податкового боргу і дозволяє платнику добровільно виконати свій податковий обов'язок. У разі самостійного визначення платником податків сум податків і зборів (обов'язкових платежів) і подання про це податкової декларації, платник зобов'язаний сплатити їх протягом 10 календарних днів, рахуючи з останнього дня відповідного граничного терміну, передбаченого ПКУ. Тобто підставою для складання і направлення податкової вимоги є наявність невиконаного (чи виконаного не в повному обсязі) обов'язку зі сплати сум обов'язкових платежів. Податкова вимога містить усі дані про реалізацію платником податків обов'язку зі сплати обов'язкових платежів. Податкові вимоги направляють платникові податків у такому самому порядку, як і податкові повідомлення.

Способи забезпечення сплати податкової заборгованості платниками податків також законодавчо урегульовані. Це, зокрема, різні види штрафів, фінсанкцій, пені тощо, право на застосування яких надано органам державної податкової служби Законом України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.90р. № 509-XII та ПКУ.

17.09.2015 р., відповідачем була сформована та направлена на адресу позивача податкова вимога №93970-17 про сплату суми узгодженого грошового зобов'язання у розмірі 134130,19 грн., у тому числі 133769,00 грн. за основним платежем та 361,19 грн. штрафні фінансові санкції.

Позивач стверджує, що свій обов'язок платника податків він виконав у повному обсязі передачею до установи банку платіжних доручень №17538 від 04.09.2015 р. на суму 337 215,00 грн. та №17585 від 04.09.2015 р. на суму 400 000,00 грн. для перерахування вказаних сум до бюджету. Проте, з незрозумілих для позивача причин, банк своєчасно не провів операцію по перерахуванню коштів до бюджету. Позивач стверджує, що виконання ним податкового обов'язку по перерахуванню в бюджет сум податку пов'язане з моментом подачі в банк платіжного доручення на перерахування таких платежів.

У зв'язку з чим суд зауважує, що згідно п.16.1.4. ст.16 ПКУ платники податків зобов'язані сплачувати податки та збори в строки та розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Принцип обов'язковості сплати податків передбачає встановлення відповідальності платників податків за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п. 22.4 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком у платника розрахункового документа на виконання. При цьому банк має забезпечити фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. Що ж до проведення самого переказу грошей, то це є обов'язковою функцією, яку має виконувати платіжна система. Відповідальність банків при здійсненні переказу визначається положеннями ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», якою, зокрема, передбачено право отримувача на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказу.

У листі від 03.12.2008 р. №1192/16/22-2015 ДПА України роз'яснила: банк несе відповідальність за своєчасне виконання платіжних доручень клієнтів на перерахування податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджетів або державних цільових фондів (за винятком випадків, передбачених нормами діючого законодавства). При цьому обов'язок юридичної та фізичної особи щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) припиняється зі сплатою податку і збору (обов'язкового платежу).

Згідно постанови ВАСУ від 24 жовтня 2012 р. по справі № К/9991/44554/12, де зазначено, "що конституційний обов'язок платника щодо сплати податків слід вважати виконаним з того часу, коли вилучення частини його майна, призначеної для сплати в бюджет податку, фактично відбулося", обов'язок платника податку обмежується подачею до банку платіжного доручення на перерахування відповідних сум. У даному випадку таке вилучення відбулося в момент передачі готівкових коштів банку за платіжним документом для сплати податку. Це, в свою чергу, свідчить і про сплату відповідачем податку. При цьому "платник податків не несе відповідальності за дії банківських і кредитних установ, які беруть участь в багатостадійному процесі сплати і перерахування податків до бюджету",-зазначено в постанові ВАСУ.

«Таким чином, наявність у платника підтвердження виконання всіх передбачених законодавством умов для визнання його добросовісним платником означає те, що він своє податкове зобов'язання виконав повністю. При цьому в подальшому турботи про зарахування платежу в дохід бюджету стосуються банку, а не платника податків». Про те, що для податкових органів недостатньо однієї лише квитанції (платіжного доручення) в таких випадках, йшлося і в листі Палати у господарських справах Верховного суду від 23 грудня 2003 р. ВСУ приділив цілий розділ свого листа ситуації, аналогічних предмету даного спору: коли податок не надходить до бюджету з вини банківської установи. Тоді ВСУ зазначив, що "практика, коли в таких випадках платник податків робиться «крайнім», невірна". Хоча в листі акцентовано увагу на тому, що "навіть серед органів державної влади існують різні думки на цей рахунок". Обґрунтовуючи свою позицію, ВСУ системно аналізував закони «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами». При цьому був зроблений висновок про те, що «податкове зобов'язання платника податків вважається виконаним у момент подачі ним у банк платіжного доручення про перерахування коштів в якості оплати податку». В підкріплення цієї позиції ВСУ використовує аналогію закону, наводячи приклад такого регулювання порядку оплати страхових внесків. При цьому ВСУ виключає регулювання Бюджетним кодексом даної ситуації, оскільки платник податків не є безпосереднім суб'єктом бюджетних відносин. Проте слід врахувати, що в листі аналізуються спори між юридичними особами і податковими органами.

Представником Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області у наданому до суду поясненні від 09.02.2016 р. №524/10/10-31-10 було зазначено, що з урахуванням сплати позивачем наявної у нього заборгованості, вимога №93970/17 від 17.09.2015 р. вважається відкликаною.

Ураховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача лише в частині визнання протиправним та скасування рішення про опис майна у податкову заставу від 21.09.2015 р. №50.

Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині вимог про визнання протиправною та скасування вимоги №93970/17 від 17.09.2015 р., оскільки предмет спору, відкликанням даної вимоги відповідачем, є відсутній.

Суд також не знаходить правових підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання податкового органу внести в інтегровану картку ТОВ «Прем'єр-Ліга» відомостей про сплату позивачем акцизного податку, з огляду на те, що це є дискреційним повноваженням адміністративного органу. Так, згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р., зазначено, що дискреційним повноваженням є таке, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду та обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Інтегрована картка платника податків це форма оперативного обліку податкового органу податків, зборів, митних платежів та єдиного внеску, передоплати (доплати), що включає комплекс облікових показників з інтегрованих підсистем, за повноту, достовірність і своєчасність відображення яких несуть відповідальність структурні підрозділи органів Міндоходів за функціональними напрямами роботи- п.1.3 Порядку ведення органами Міністерства доходів і зборів України оперативного обліку податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, митних платежів та інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів.

Інтегрована картка призначена для інформаційно-аналітичного та організаційно-технологічного забезпечення службової діяльності структурних підрозділів податкових органів.

Згідно положень п.1.7 Порядку забезпечення контролю за достовірністю відображення в інформаційній системі показників стану розрахунків платників, механізму виявлення, усунення та упередження випадків неповного, неправильного або несвоєчасного відображення облікових показників структурними підрозділами за закріпленими напрямами роботи, некоректного формування зведених і звітних показників центральної бази даних здійснюється у порядку, встановленому Міндоходів.

Відповідно до пункту 13 Порядку №765 занесення/перенесення, виключення/включення операцій в інформаційній системі проводяться структурними підрозділами територіальних органів Міндоходів, на які покладено функції з введення відповідної інформації. Контроль за достовірністю та повнотою відображення інформації в інформаційній системі забезпечується структурними підрозділами, на які покладено функції з введення відповідної інформації. Порушення податковим органом Порядку №1588 та Порядку №765 в частині неналежного здійснення обліку узгоджених сум грошових зобов'язань, може свідчити про неналежну організацію роботи податкової інспекції та відсутність контролю за діяльністю органу з боку її керівника, що не є підставою для втручання суду в діяльність таких органів шляхом спонукання до вчинення дій, зокрема, і з виправлення (зміни, занесення, перенесення чи включення/виключення) певної інформації.

Суб'єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Суди не вправі переймати на себе функції суб'єктів владних повноважень. Тобто, адміністративний суд не вправі замість певних структур податкових органів приймати рішення щодо внесення будь-якої інформації в оперативний облік відповідача.

Крім того, відсутні підстави для задоволення вимог ТОВ «Прем'єр-Ліга» про зобов'язання відповідача утриматись від вчинення дій з прийняття рішення про опис майна у податкову заставу та заходів стягнення податкового органу, оскільки по-перше, вказана вимога, є вимогою на майбутнє; по-друге, вона є похідною від вимоги про скасування вимоги №93970/17 від 17.09.2015 р., предмет спору відносно якої вичерпаний.

Судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання, а не обмежувати волю податкового органу в майбутньому, з урахуванням того, що правовому регулюванню підлягають суспільні відносини, які мали чи мають місце на момент звернення суб'єкта порушеного права до суду.

Суд також не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача в частині зобов'язання податкового органу вжити заходів щодо припинення податкової застави та внесення інформації до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, утриматись від дій по нарахуванню штрафів, з огляду на те, що: по-перше, сторонами не надані доказі, зокрема і позивачем, в обґрунтування заявлених вимог, з приводу того, що в Державний реєстр внесена будь-яка інформація про обтяження його рухомого майна і ця вимога є припущенням про порушене право. По-друге, позивачем ця вимога не конкретизована, оскільки не визначено, в який спосіб податковий орган має здійснити такі заходи, а саме по припиненню податкової застави майна позивача. По-третє, рішенням суду рішення плдаткового органу від 21.09.2015 р. №50 про опис майна у податкову заставу скассоване, а відтак суд вважає права позивача повністю захищеними.

Вимога про зобов'язання Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області утриматись від нарахування штрафів та пені також є вимогою на майбутнє, а тому не підлягає задоволенню з урахуванням підстав, зазначених вище.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 21.09.2015 р. №50 про опис майна у податкову заставу.

У задоволенні решти позовних вимог,-відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Брагіна О.Є.