Справа № 805/292/16-а
Суддя: Куденков К.О.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 р. Справа № 805/292/16-а

Час прийняття постанови: 15 год. 30 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючий суддя: Куденков К.О., судді: Кравченко Т.О., Козаченко А.В.

секретар судового засідання: Притула С.С.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача-1: не з'явився

представника відповідача-2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Добропільського міського відділу (з обслуговування міста Добропілля та Добропільського району) Головного управління МВС України в Донецькій області про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до суду із адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (надалі - відповідач-1, МВС), Добропільського міського відділу (з обслуговування міста Добропілля та Добропільського району) Головного управління МВС України в Донецькій області (надалі - відповідач-2, Добропільський МВ ГУ МВС в Донецькій області) про стягнення з відповідачів одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 26578,20 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10065,66 грн. та моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що йому була нарахована але не сплачена грошова допомога при звільненні у розмірі 26 578,20 грн. Посилаючись на приписи статей 116, 117 та 238 Кодексу законів про працю України позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 065,66 грн.

Також, позивач зазначає, що не проведення вчасних виплат завдало йому моральної шкоди. Позивач зазначає, що усвідомлення відповідальності за забезпечення сім'ї в контексті не проведення відповідачем всіх належних до виплати сум у день звільнення, завдало значних моральних страждань та призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало додаткових зусиль для організації життя.

Позивач у судовому засідання адміністративний позов підтримав, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 26578,20 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10065,66 грн. просив задовольнити повність, на задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. не наполягав.

Відповідач-1 надав письмові заперечення на позовну заяву, якими просили відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Відповідач-1 зазначив, що позивач у трудових відносинах з МВС не перебував, МВС позбавлене можливості та повноважень здійснити нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення, а ліквідаційна комісія Добропільського МВ ГУ МВС в Донецькій області уповноважена на здійснення дій щодо фінансових виплат у разі виникнення заборгованості. Відповідач-1 вважає, що позов не містить конкретизованих вимог до кожного з відповідачів та носить загальний характер.

Також, у вказаних письмових запереченнях зазначено, що у позовній заяві відсутні обґрунтування та доведення виникнення у позивача моральної шкоди.

Відповідач-2 надав письмові заперечення на позовну заяву, якими просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10065,66 грн. та моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Відповідач-2 зазначив, що розмір нарахованої одноразової грошової допомоги при звільненні позивача становить 26 578,20 грн. На теперішній час додаткові кошти не виділялись, при виділенні відповідних коштів позивачу буде виплачена вихідна допомога. Відповідач-2 вважає, що положення Кодексу законів про працю України не розповсюджуються на спірні правовідносини, а вимоги щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними.

Представники відповідачів у судове засідання не з'явились, про дату, місце й час судового розгляду були повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та оцінивши повідомлені сторонами обставини, дійшов наступних висновків.

Згідно з копією паспорту громадянина України НОМЕР_2, виданого 26.04.2000р. Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до копії витягу з наказу начальника ГУ МВС України в Донецькій області від 06.11.2015р. №357 о/с, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено (із постановкою на військовий облік) за п.64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1, - старшого оперуповноваженого сектора карного розшуку Добропільського міського відділу (з обслуговування м. Добропілля та Добропільського району) з 06.11.2015р.

З копії трудової книжки позивача АХ №514154 вбачається, що 08.10.2004р. позивача прийнято на службу в органи внутрішніх справ, а 06.11.2015р. звільнено з органів внутрішніх справ. Також, зазначено, що 10.12.2015р. розпочато виплату допомоги по безробіттю.

З листа Добропільського МВ ГУ МВС в Донецькій області від 21.01.2016р. №10-Б вбачається, що розмір нарахованої одноразової грошової допомоги при звільненні позивачу становить 26 578,20 грн.

Також, у вказаному листі зазначено, що на теперішній час додаткові кошти не виділялись, при виділенню додаткових коштів позивачу буде негайно виплачено вихідну допомогу при звільненні.

У відповідності до ч.1 ст.9 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції чинній на момент звільнення позивача, передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Частиною четвертою вказаної статті передбачено, що виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

На виконання Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» і постанови Верховної Ради України про порядок введення в дію цього Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 17 липня 1992р. №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».

У відповідності до абзаців першого та третього п.10 вказаної Постанови, в редакції чинній на момент звільнення позивача, передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Пунктом 14 вказаної постанови передбачено, що одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена пунктами 10 і 11 цієї постанови, виплачується Міністерством оборони, Міністерством надзвичайних ситуацій, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв'язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною інспекцією техногенної безпеки, Державною службою з надзвичайних ситуацій та Управлінням державної охорони за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).

Згідно з ч.1 ст.19 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-XII «Про міліцію» передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Пунктом другим Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» встановлено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації.

Згідно з п.1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007р. №499, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за №205/14896, встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

За змістом наданих заперечень, відповідачі не спростовують право позивача на отримання грошової допомоги у зв'язку з скороченням штатів. Заявлений позивачем розмір вказаної допомоги підтверджується у письмових запереченнях відповідача-2 та у листі відповідача-2 від 21.01.2016р. №10-Б.

На підставі наведеного, суд вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача-2 грошової допомоги при звільненні (у зв'язку із скороченням штатів) у розмірі 26 578,20 грн.

В обґрунтування наявності права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач посилається на законодавчі приписи Кодексу законів про працю України.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проте, суд вважає, що наведені законодавчі приписи не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Так, статтею 1 Кодексу законів про працю України встановлено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу законів про працю України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст.21 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України містяться у главі VII «Оплата праці» цього Кодексу.

Таким чином, положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України розповсюджуються правовідносини з оплати праці за трудовим договором.

Проте, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, про що зазначено ч.1 ст.18 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-XII «Про міліцію».

Умови оплати праці за трудовим договором та, відповідно, відповідальність за невиконання цих умов, не розповсюджуються на правовідносини з грошового забезпечення працівників міліції.

Спеціальним законодавством, яке розповсюджується на спірні правовідносини не передбачено право звільненого через скорочення штатів працівника міліції на середній заробіток за весь час затримки по день фактичної виплати грошової допомоги при звільненні у зв'язку із скороченням штатів згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України.

На підставі наведеного, суд вбачає відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини другої ст.23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до п.3 Постанови Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків

Згідно п.5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано доказів заподіяння йому відповідачами моральної шкоди. Судом не встановлено обставин, що підтверджують спричинення позивачу моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Таким чином, за заявленими позивачем позовними вимогами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 11, 17, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Добропільського міського відділу (з обслуговування міста Добропілля та Добропільського району) Головного управління МВС України в Донецькій області про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Добропільського міського відділу (з обслуговування міста Добропілля та Добропільського району) Головного управління МВС України в Донецькій області (ідентифікаційний код 08671573; місцезнаходження: 85000, Донецька обл., місто Добропілля, вулиця Первомайська, будинок 52) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; АДРЕСА_1) одноразову грошову допомогу при звільненні (у зв'язку із скороченням штатів) у розмірі 26 578 (двадцять шість тисяч п'ятсот сімдесят вісім) гривень 20 (двадцять) копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини проголошено у судовому засіданні 16 березня 2016 року, повний текст постанови буде виготовлений протягом п'яти днів з дня завершення судового розгляду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 21 березня 2016 року.

Головуючий суддя Куденков К.О.

Судді Кравченко Т.О.

Козаченко А.В.