Справа № 825/3811/15-а
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м.Чернігів Справа № 825/3811/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Соломко І.І.,

суддів Непочатих В.О.,

Дякова В.І.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Чернігівська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі

В С Т А Н О В И В:

17.12.2015 ОСОБА_2 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі-УМВС в Чернігівській області), Міністерства внутрішніх справ України (далі-МВС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Чернігівська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України (далі-третя особа), в якому остаточно просить визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району) та зобов'язати МВС України поновити її на відповідній посаді в поліції та надати можливість продовжити відпустку по догляду за дитиною по досягненню нею трьохрічного віку, а у разі неможливості такого поновлення працевлаштувати її на рівнозначній посаді в структурних підрозділах МВС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що наказом начальника УМВС України у Чернігівській області від 06.11.2015 року № 416 о/с її звільнено у запас Збройних сил на підставі п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів. З таким звільненням позивач не погоджується, вказуючи про недотримання роботодавцем ряду вимог, передбачених трудовим законодавством України. Зокрема, не попереджено про звільнення за два місяці та не запропоновано рівнозначну посаду, як того вимагають статті 40, 49-2 КЗпП України. Окрім того, норми Закону України «Про Національну поліцію» в частині звільнення особи під час знаходження у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на думку позивача, суперечать національному законодавству, відтак не можуть бути застосовані. Також позивач вказує, що новостворене Головне управління Національної поліції у Чернігівській області є правонаступником УМВС України у Чернігівській області, тому до нього переходять всі права та обов'язки останнього.

Позивач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Надіслала заяву про розгляд справи за її відсутністю.

Представники відповідачів та третя особа в судове засідання не засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Представник УМВС в Чернігівській області надіслав заяву про розгляд справи за його відсутністю та письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення. Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими. Однак станом на 06.11.2015 заява про прийняття на службу до поліції від позивача не надходила. За таких обставин вважає, що поновлення позивача на службі в органах Національної поліції України є неможливим, оскільки остання в такий орган прийнята не була, тому у задоволені позову просив відмовити.

Представник МВС України надіслав заперечення, в яких проти задоволення позовних вимог також заперечував, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось у визначеному Законом України «Про Національну поліцію» порядку.

Представник Чернігівської обласної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Надіслав заяву про розгляд справи за відсутності представника та зазначив, що позовні вимоги підтримує.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 перебувала на службі в органах внутрішніх справ України з липня 2013 року, що підтверджується копією витягу з наказу від 26.07.2013 № 172 о/с (а.с. 143).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та з 01.08.2015р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 їй призначено допомогу при народженні сина, що підтверджується довідкою Управління праці соціального захисту населення Ніжинської міської ради від 04.11.2015 № 03-10478 (а.с.72).

Наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с «По особовому складу», згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача звільнено з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району) у запас Збройних Сил України за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів), (а.с.142).

Не погоджуючись із вказаним наказом, вважаючи його протиправним, позивач звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Спірні відносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію», Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580 - VIІI) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією та законом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», ліквідовано як юридичну особу публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі і Ніжинський районний відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований 06.08.2015 року в газеті «Голос України» та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 року.

Пунктом 8 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Суд зауважує, що в даному випадку будь-якого обов'язку в УМВС України у Чернігівській області щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення чинним законодавством не передбачено, оскільки остання попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу прямої вказівки норми закону.

Згідно пунктів 9-11 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114, було затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення).

Суд зазначає, що згідно п. 64 «г» Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Разом з цим, у пункті 17 Положення зазначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки спеціальним правовим актом, а саме Положенням, не визначено порядок звільнення у зв'язку зі скороченням штату жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного (шестирічного віку), суд вважає, що підлягає застосуванню положення статті 184 Кодексу законів про працю України.

Тобто правовідносини, що виникають при звільненні жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного (шестирічного віку), регулюються спеціальним законодавством, у даному випадку, Кодексом законів про працю України.

Як вже встановлено судом, позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Статтею 184 Кодексу законів про працю України встановлена заборона на звільнення жінок, які мають дітей віком до шести років.

Так, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Тобто положення вказаної статті допускають звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років, а у випадках передбачених ч. 6 ст. 179 цього Кодексу, до шести років лише у разі повної ліквідації підприємства, при цьому з обов'язковим працевлаштуванням.

Суд зазначає, що згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

З матеріалів справи вбачається, що УМВС України у Чернігівській області листом від 12.08.2015 № 22622 (а.с.139) повідомило позивача про звільнення, однак станом на 06.11.2015 рапорт про звільнення з ОВС України та прохання прийняти на службу до Національної поліції ГУНП в Чернігівській області позивач не подавала, що підтверджується рапортом старшого інспектора СКЗ Ніжинського МВ УМВС в Чернігівській області від 06.11.2015 (а.с.138) та довідками ГУНП в Чернігівській області (а.с.141,142).

Доказів на підтвердження неможливості прибуття з поважних причин до місця роботи з метою написання рапорту про переведення до поліції позивач суду не надала.

Таким чином, оскільки позивач у встановлений законом строк не скористався своїм правом та не надав згоду на проходження служби в Національній поліції, вона підлягала звільненню зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи належне попередження позивача про можливість звільнення та вжиття роботодавцем заходів щодо майбутнього працевлаштування позивача, суд дійшов висновку, що УМВС у Чернігівській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника УМВС України у Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с, в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району, слід відмовити.

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання УМВС України поновити ОСОБА_2 на відповідній посаді в поліції та надати можливість продовжити відпустку по догляду за дитиною по досягненню нею трьохрічного віку, а у разі неможливості такого поновлення працевлаштувати її на рівнозначній посаді в структурних підрозділах МВС України, то в задоволенні останньої також слід відмовити, оскільки зазначена вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправним звільнення та поновлення на роботі, в задоволенні якої судом відмовлено.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя І.І. Соломко

Судді В.О. Непочатих

В.І. Д'яков