Справа № 820/10591/15
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 р.Справа № 820/10591/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Кудіної Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2016р. по справі № 820/10591/15

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області , Державної міграційної служби України

про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати незаконним рішення Державної міграційної служби України в Харківській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України в Харківській області визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач не погодилася із таким рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 22.03.2016 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 02.02.2015 року позивач звернулася до Головного управління Держаної міграційної служби України в Харківській області із заявою-анкетою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач отримала повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 56 від 06 жовтня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії № 662-15 від 18 вересня 2015 року.

Позивач з цим не погодилася та звернулася до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі при винесенні рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Гвінея-Бісау ОСОБА_1, діяли в межах передбачених Законами України, а отже є законними та такими, що не порушують будь-які права позивача.

В доводах апеляційної скарги позивач зазначила, що її батьки були вбиті через політичні репресії на території Гвінеї-Бісау, а вона може бути піддана переслідуваням за ознакою своєї родинної належності та на підставі цього вона хоче отримати в Україні статус біженця або додатковий захист. Державна влада тієї країни фактично не має можливості гарантувати позивачу повний захист від переслідування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до абзацу першого ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.1 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як вбачається з матеріалів справи, в заяві від 02.02.2015 року ОСОБА_1 обгрунтувала свої побоювання знаходитись на території Гвінеї-Бісау тим, що в країні постійні війни та перевороти. Також позивачем було зазначено, що у державі відсутня стабільність, її батьків давно вбили і якщо вона повернеться, її також можуть вбити.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач прибула до України м. Харкова у 1989 році на навчання.

Серед тверджень, які надала позивач, відсутні факти її особистого переслідування в країні походження за гендерною ознакою, оскільки до виїзду із країни походження не зазнавала переслідувань з боку державних чи недержавних агентів за даною ознакою. Крім того, у висновку ГУДМС у Харківській області також вказано, що у випадку заявниці агента переслідувань встановити неможливо, у зв'язку з тим, що вона протягом останніх 25 років не проживала на Батьківщині.

Позивач не обґрунтувала неможливості повернення через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань, що наражається на небезпеку з боку чинної влади Гвінеї-Бісау.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Позивач не довів, що його особисто будуть переслідувати в Гвінея-Бісау за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не надала.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як свідчать матеріали справи, позивачем не надано до органу міграційної служби та до суду жодних переконливих доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині або наявність будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своїх рідних на батьківщині.

Позивач не навела фактів, які б свідчили про утиски щодо неї особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року. Позивач не перебувала членом жодної релігійної, військової або громадської організації, учасником інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Матеріали справи не містять доказів щодо дискримінації стосовно позивача за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року. Таким чином, підстави, на які позивач посилається в заяві, не є обґрунтованими.

Згідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що документів, які б підтвердили наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також наявність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які б відповідали вимогам п. 1, п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивач не надав.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Гвінея-Бісау ОСОБА_1 прийняте в межах передбачених Законами України, є законним та таким, що не порушує будь-які права позивача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить визнати незаконним рішення ДМС України в Харківській області та зобов'язати ДМС України в Харківській області визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Колегія суддів зазначає, що Головним управлінням ДМС України в Харківській області позивачу було направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте саме рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.09.2015 року №662-15, було прийнято Державною міграційною службою України. Колегія суддів також зауважує, що відповідно до чинного законодавства Головне управління ДМС України в Харківській області не має повноважень на прийняття вказаного рішення, оскільки дане рішення відповідно до ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, яким в даному випадку є Державна міграційна служба України.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2016р. по справі № 820/10591/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бершов Г.Є.
Судді Катунов В.В. Ральченко І.М.
Повний текст ухвали виготовлений 24.03.2016 р.