Справа № 809/3882/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

809/3882/15

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді – Качмара В.Я.,

суддів – Кушнерика М.П., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання – Бадівській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомбуд» на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2015 року у справі за його позовом до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції та Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Перко», про визнання дій протиправними, скасування державної реєстрації декларації про готовність до експлуатації, визнання незаконною та скасування реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкомбуд» (далі – ТОВ) звернулося до суду з позовом до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції (далі - Реєстраційна служба) та Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області (далі – Управління; є правонаступником Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Івано-Франківській області (далі - Інспекція) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.86-87) та ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року (а.с.102), просить:

- визнати незаконним та скасувати реєстрацію права власності на квартири та нежитлові приміщення в будинку, прийнятому в експлуатацію на підставі Декларації.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Інспекцією незаконно зареєстрована Декларація, оскільки ТОВ-1 в таку внесено неправдиві дані в: п.11-1 як на підставу права користування земельною ділянкою вказано договір оренди землі від 17.05.2010, який зареєстровано 16.06.2010 (далі – Договір), за яким орендарем є ТОВ; п.10 внесена інформація про дозвільні документи на виконання будівельних робіт – дозвіл на виконання будівельних робіт, зареєстрований Інспекцією 03.12.2007 за №208 (далі – Дозвіл), хоча ТОВ має дозвіл на виконання будівельних робіт, зареєстрований Інспекцією 30.06.2006 за №100 (далі – Дозвіл-1). ТОВ-1 не було укладено договору суперфіцію чи договору про встановлення права земельного сервітуту щодо будівництва об’єкту нерухомого майна. Замовником проектної та дозвільної документації з будівництва будинку також було ТОВ. Відтак, реєстрація права власності на окремі квартири та нежитлові приміщення, що зареєстровані на підставі Декларації є теж незаконною.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2015 року у справі №809/3882/15 в задоволенні позову відмовлено.

Постанову оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити. В апеляційній скарзі покликається на обставини викладені у позовній заяві та уточненнях до неї, яким суд не дав належної правової оцінки. Судом не було надано жодної правової оцінки стосовно достовірності даних, що були внесені ТОВ-1 у Декларацію.

Управління у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що в Інспекції були відсутні правові підстави та повноваження щодо перевірки даних, зазначених у Декларації, а відповідальність за достовірність таких даних покладена на замовника (ТОВ-1). При реєстрації Декларації Інспекція діяла правомірно, в межах, в спосіб і у відповідності до вимог законодавства, відтак відсутні підстави для скасування її реєстрації. Інша вимога (до Реєстраційної служби) також не підлягає до задоволення, так як вона є похідною від першої.

Повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз’яснив, що за змістом ст.159 КАС судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2009 року у справі №22/41, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2009 року та Вищого господарського суду України від 30 березня 2010 року, позов ТОВ до Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради (далі – Сільська рада) та ТОВ-1 задоволено частково, а саме: визнано нечинним рішення Сільської ради від 23.01.2009 в частині надання дозволу ТОВ-1 на укладення договору оренди землі для будівництва житлового будинку з приміщенням громадського призначення на вул. Довженка, 9-Б та визнано недійсним договір оренди землі від 09.02.2009, укладений Сільською радою та ТОВ-1. В задоволенні вимоги про зобов’язання Сільської ради прийняти рішення про поновлення договору оренди землі від 25.11.2005, укладеного між Сільською радою та ТОВ (далі – Договір-1), відмовлено (а.с.223-233).

При вирішення спору у справі №22/41 судами були встановлені наступні обставини:

- 25.11.2005 було укладено Договір-1 щодо оренди земельної ділянки на вул.Довженка в с.Крихівці, площею 0,5га, для будівництва багатоквартирного будинку з приміщеннями громадського призначення з терміном дії до 25.11.2008. Дозвіл на початок будівництва наданий ТОВ рішенням Сільської ради від 18.11.2005 (а.с.16, 169-170, 172-176).

- 15.01.2006 між ТОВ та ТОВ-1 було укладено договір про співпрацю та організацію взаємовідносин (далі - Договір-2), за умовами якого ТОВ зобов’язалося прийняти ТОВ-1 у дольове будівництво багатоквартирного будинку по вул.Довженка (навпроти будинку №9Б), в м.Івано-Франківськ, яке воно здійснює, та за згодою Сільської ради ТОВ зобов’язалось передати ТОВ-1 частину земельної ділянки площею 0,2га під будівництво секцій №4,5 багатоквартирного будинку (а.с.117-118).

- ТОВ враховуючи Договір-2, звернулося до Сільської ради із заявою від 22.05.2007 про переукладення угоди на оренду землі в пропорції: 40% - для ТОВ-1, 60% - для ТОВ.

За даною заявою Сільська рада прийняла рішення від 24.05.2007 про: 1) розірвання Договору-1; 2) на підставі Договору-2 укласти договори оренди у співвідношенні: 40% та 60%, відповідно.

- 24.05.2007 Сільська рада також прийняла рішення про надання ТОВ-1 та ТОВ дозволів на виготовлення технічної документації щодо інвентаризації земельної ділянки площею 0,2га та 0,3га, відповідно.

- 28.11.2007 ТОВ подало Сільській раді заяву про свої заперечення щодо вилучення частини орендованої земельної ділянки. Аналогічні заяви подавались позивачем 25.12.2007 за вх.№175, 24.06.2008р. за вх.№141, 02.10.2008р. за вх.№191.

- Рішенням від 24.01.2008 Сільська рада відмовила ТОВ-1 в наданні в оренду частини земельної ділянки площею 0,2га, у зв’язку з відмовою ТОВ у вилученні даної земельної ділянки та розірванням договору про співпрацю.

- ТОВ-1 оскаржило дії ТОВ щодо розірвання Договору-2. Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2008 року у справі №3/51, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 травня 2008 року, Договір-2 визнано діючим.

- Рішенням Сільської ради від 23.07.2008 скасовано п.1 рішення сільради від 24.05.2007 про надання дозволу ТОВ-1 та ТОВ на виготовлення технічної документації щодо інвентаризації земельної ділянки площею 0,2га та 0,3га, відповідно, та відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою.

- 05.09.2008 Сільська рада прийняла рішення про відміну п.1 рішення від 23.07.2008 та узгоджено межу земельної ділянки ТОВ-1 без узгодження з ТОВ.

- Рішенням Сільської ради від 14.11.2008 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою площею 0,2га ТОВ-1 та зобов’язано в місячний термін укласти договір оренди землі терміном на 10 років. Цим же рішенням відмовлено ТОВ у продовженні договору оренди землі площею 0,3га у зв’язку з відсутністю повного пакету документів.

- Рішенням Сільської ради від 23.01.2009 відмінено рішення від 14.11.2008 щодо ТОВ-1 і надано цьому товариству дозвіл на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,2га на 3 роки.

- 09.02.2009 між Сільською радою та ТОВ-1 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,2га.

- Рішенням Сільської ради від 05.03.2009 відмовлено в задоволенні заяви ТОВ від 20.02.2009 за вх.№39 у поновленні договору оренди землі у зв’язку з укладенням договору оренди щодо частини цієї земельної ділянки з ТОВ-1.

Додатково встановлено, що ТОВ має Дозвіл-1, а ТОВ-1 Дозвіл, при цьому, що останній видано на виконання будівельних робіт з будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення по вул.Довженка навпроти буд.9 Б (4 і 5 під’їзди) (а.с.15, 89).

Після набрання судовим рішенням у справі №22/41 законної сили, між Сільською радою та ТОВ, на підставі рішення цієї ж ради від 17.02.2010, укладено Договір, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування (оренду) земельну ділянку по вул.Довженка в с.Крихівці, площею 0,5га, відповідно до плану (схеми) розташування. Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва багатоквартирного будинку з влаштованими приміщеннями громадського призначення Термін дії договору встановлений у п.5.1 Договору та становить три роки з моменту його підписання та державної реєстрації цього договору (а.с.17-20).

Також встановлено, що пунктами 2.1.2, 2.1.6 Договору-2 було передбачено, що ТОВ зобов’язується виготовити та надати в користування ТОВ-1, зокрема, Договір-1 та всю проектно-технічну документацію для будівництва вказаного багатоквартирного будинку, а після завершення будівництва надати ТОВ-1 усі наявні у неї документи, необхідні для здачі в експлуатацію жилих квартир у секціях №№4, 5 багатоквартирного будинку та сприяти у здачі будинку в експлуатацію.

ТОВ такі документи були передані ТОВ-1 відповідно до акту (без дати) складеного повноважними представниками сторін (а.с.119).

В пунктах 10, 11-1 Декларації ТОВ-1 відзначено Дозвіл та Договір відповідно, яке, як вказав представник останнього було здійснено в межах виконання Договору-2.

В Декларацію-1 не було включено приміщення, які зазначені в Декларації (4 і 5 під’їзди).

В акті (без дати), складеним повноваженими представниками ТОВ і ТОВ-1, вказано, що дійсно ТОВ збудувало за власні кошти три квартири (описані в цьому акті) в секціях №№4, 5 багатоквартирного будинку на вул.Довженка (напроти будинку №9Б) в м.Івано-Франківськ. Зазначені квартири є власністю ТОВ (а.с.194).

Переважна більшість квартир та нежитлових приміщень у вказаному будинку (секції №№4, 5) зареєстровані на праві власності за фізичними особами (інвесторами по його будівництву на підставі договорів укладених з ТОВ-1), три квартири (відзначені вище) за ТОВ, а за ТОВ-1 лише два гаражні бокси (а.с.187-193).

У відповідності до частин 4, 5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі – Закон №3038-VI) право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

За змістом частин 1, 4-6, 10 ст.39 Закону №3038-VI прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об'єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об’єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об'єкта до експлуатації, та за експлуатацію об'єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Приписами ч.2 ст.39-1 цього ж Закону передбачено, що у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об’єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (далі – КМУ). Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування.

Відповідно до частин 1, 2 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених ст.18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається КМУ у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Такий Порядок затверджено постановою КМУ від 17.10.2013 №868, за змістом п.49 якого у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об’єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об’єкт нерухомого майна заявник подає:

документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку;

документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об’єкта.

У разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований або реконструйований об’єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося двома і більше особами, заявник, крім документів, що зазначені в цьому пункті, подає документ, яким визначено окрему частину об’єкта нерухомого майна, що набувається у власність кожною з таких осіб, або їх письмову заяву про розподіл часток у спільній власності на новозбудований або реконструйований об’єкт нерухомого майна у зв’язку з набуттям права спільної власності на такий об’єкт.

У разі коли державна реєстрація прав з видачею свідоцтва проводиться на новозбудований або реконструйований об’єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося у результаті спільної діяльності, заявник, крім документів, що зазначені в цьому пункті, подає органові державної реєстрації прав договір про спільну діяльність або договір простого товариства.

ТОВ-1 заперечуючи проти позову, зокрема, указувало на обрання ТОВ неналежного способу захисту прав, так як спір виник між позивачем та третьою особою, з приводу виконання укладеного між ними Договору-2.

Представник третьої особи в судовому засіданні вказав, що саме ТОВ-1 здійснювало будівництво 4 і 5 під’їздів вказаного багатоквартирного будинку в межах виконання Договору-2.

У відповідності до частин 1 і 2 ст.331 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Необхідно констатувати, що в межах даної справи, надання правової оцінки Дозволу і Декларації, а також діям і рішенням Інспекції та Реєстраційної служби, може бути здійснено лише у призмі виконання Договору-2, тобто чисто господарських (цивільних) правовідносин.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За ч.2 ст.2 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, що розглядається, спір стосується не стільки правомірності дій Інспекції та Реєстраційної служби щодо реєстрації Декларації та права власності на спірне нерухоме майно відповідно, скільки правомірності вчинення таких дій в межах виконання (реалізації) Договору-2, тобто цивільного права, що підтверджується наявними у справі матеріалами, а отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вирішення його в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що у разі укладення між господарюючими суб’єктами договору про спільну діяльність з будівництва багатоквартирного будинку, прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про видачу дозвільних документів та введення в експлуатацію таких об'єктів з видачею правовстановлюючих документів, подальше оспорювання правомірності таких дій має вирішуватися у порядку господарської (цивільної) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Подібна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 листопада 2015 року у справі № 21-2054а15.

Пунктом 1 ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім визначених спорів.

Відтак, суд загальної юрисдикції вирішуючи господарський спір (виходячи із можливого суб’єктивного складу сторін спору) про відновлення прав позивача (наприклад - про визнання права власності на нерухоме майно), може (зобов’язаний) дати оцінку законності Дозволу, Декларації та рішенням про державну реєстрацію прав, якщо їх видача (реєстрація, прийняття) сприяло порушенню його прав.

Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 лютого 2011 року №21-3а11.

Апелянт в апеляційній скарзі на вказані обставини не посилається, однак відповідно до ч.1 ст.195 КАС, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 цього ж Кодексу суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 КАС визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомбуд» задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2015 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя М.П. Кушнерик

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 24 березня 2016 року.