Справа № 815/19/16
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/19/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Токмілової Л.М., суддів Бойко О.Я., Самойлюк Г.П. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (Надалі - позивач) до Державної міграційної служби України (Надалі - ДМС України або відповідач), в якому позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення від 26 жовтня 2015 року №791-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2013 році він звернувся до Управління біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, оскільки ОСОБА_1 змушений був покинути територію Афганістану у зв'язку з сімейними обставинами, так як його було викрадено і як наслідок він зазнав фізичного насилля з боку терористичного угрупування; не маючи змоги отримати захист від держави, позивач вимушений був покинути країну походження у пошуках міжнародного захисту. Позивач вважає, що рішення ДМС України від 26.10.2015р., яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення, що стосуються справи позивача і дають підстави для отримання захисту в Україні, у зв'язку із чим він звернувся за судовим захистом.

Через канцелярію суду за вхід. №6820/16 від ОСОБА_1 надійшло клопотання, відповідно до якого позивач просить суд розглядати дану справу в порядку письмового провадження (а.с.93).

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином та своєчасно, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, згідно відмітки на якому судову повістку з повідомленням дати наступного судового засідання отримано представником ДМС України (а.с.29). Жодних заяв, клопотань про неможливість прибути до суду не надходило. Через канцелярію суду, представник ДМС України подав письмові заперечення в яких зазначив зокрема, що аналізом матеріалів особової справ неможливо обґрунтувати причину виїзду іноземця з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в України, оскільки ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності заявник не зазнав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця і відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (а.с.30-35).

Отже, суд вважає, що вжив усіх заходів щодо належного сповіщення сторін про час, дату та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У відповідності до ч.1 ст.41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, колегія суддів ухвалила про розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження згідно приписів ст.128 КАС України.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, надані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Мазарі - Шаріф провінції Балх, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова дарі, крім того, позивач володіє англійською та мовою урду. За сімейним станом неодружений; має неповну середню освіту, яку він здобував у ліцеї «Дакіке Балхі» в провінції Балх, там навчався протягом 1997 - 2009 років. З 2010 по 2012 роки навчався на курсах англійської мови «Собе Данеш» та на комп'ютерних курсах «Альбіруні» в м. Мазарі-Шаріф. До жодних політичних, молодіжних, громадянських, релігійних, військових чи інших організацій відношення не має.

24 вересня 2013 року громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою-анкетою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, посилаючись на сімейні обставини через які позивач вимушений покинути країну свого походження (а.с.46-49).

Висновком Управління від 11.09.2015р. відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.85-92).

У зв'язку з чим, 26 жовтня 2015 року Рішенням №791-15 Державної міграційної служби України ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи свою позицію відсутністю умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1, ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.40).

Відповідачем на адресу ОСОБА_1 направлено Повідомлення від 30 листопада 2015 року №482, відповідно до якого позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене повідомлення позивач отримав 28.12.2015р. (а.с.39).

Не погоджуючись з Рішенням від 26 жовтня 2015 року №791-15 ДМС України позивач оскаржив його до суду.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до наданих пояснень ОСОБА_1 зазначено, що причиною виїзду з Афганістану є заможний стан родини, у зв'язку з чим в його батька бандити вимагали гроші. Зі слів позивача у листопаді 2012 року, його викрадено, а за звільнення вимагали 500000,00 дол. США. У його батька було лише 300000,00 дол. США, які він заплатив бандитам та через тиждень ОСОБА_1 звільнили з полону. Через декілька місяців, бандити знов дзвонили батькові з цілю витребувати другу половину грошей (200000,00 дол. США). Бандити погрожували батькові смертю його сина. Одного в вечорі бандити вломилися до іноземця в будинок та сильно побили його матір та батька. Після побиття, батько особи пролежав декілька діб у лікарні та помер, а матір проходила лікування в м. Кабулі, поки іноземець оформлював документи для виїзду. Ця ситуація стала підставою для виїзду іноземця та його матері з країни громадської належності.

Вказані твердження позивача містять сумніви з огляду на наступне.

Під час співбесіди позивач зазначив, що його батько займався продажем нерухомості - будинків, земельних ділянок тощо. Він купував землю, потім будував будинок, а потім вже продавав його. В м. Мазарі-Шаріф взагалі багато заможних людей і переважна більшість з них користується послугами охоронців, а його батько не користувався. До цього випадку був факт викрадання ОСОБА_1 в 2012 році, батько тоді сплатив великі гроші за його, потім все було спокійно.

Тобто, зі слів позивача вбачається, що стосовно нього та його родини раніше вже застосовувались факти погрожування та насилля (у виді викрадання), та попри це родиною не прийнято жодних мір стосовно свого подальшого безпечного буття, а саме: не звернено за захистом до правоохоронних органів країни, чи розпочато користування послугами охоронців чи переїзду до іншого, більш безпечного міста, країни, а продовжували жити та працювати в м. Мазарі-Шаріф.

Окрім того, позивач зазначив, що його матір прийшла в лікарню в м. Кабул після похорон батька, де їй діагностували розрив черева. Після проведення операції, через 5-6 діб її відпустили на амбулаторне лікування, після чого вона протягом двох місяців відвідувала лікарів. Коли матері стало краще, позивач прийняв рішення про виїзд з Афганістану та знайшов посередника, який допоміг їм виїхати.

Суд звертає увагу, що зазначені твердження позивача визивають сумніви щодо їх дійсності, оскільки особа, при травмі розрив черева, не в змозі прожити без втручання лікарів для оперування, не кажучи вже про самостійне переміщення.

Крім цього, позивач вказую, що під час лікування та одужання ОСОБА_1 та його матір протягом 2 місяців проживали в м. Кабул, а вже потім виїхали з країни без перешкод. З наведеного слідує, що у позивача була безперешкодна змога змінити місце проживання, тобто переїхали до іншого безпечного міста країни із звичними для нього релігією, мовою, звичаями, однак вказану змогу на безпечне буття позивачем не використано.

Аналізуючи матеріали особової справи ОСОБА_1, судом встановлено, що до прибуття в Україну позивач перебував в декількох безпечних країнах, таких як Казахстан, Узбекистан, Російська Федерація.

Водночас, згідно з абз.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Отже, встановлення факту перебування позивача до прибуття на територію України, на територіях третіх безпечних країн є підставою для відмови цій особі у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, під час перебування на території Казахстану, Узбекистану, Російської Федерації, незважаючи на економічні проблеми родини, важкий фізичний стан матері позивач жодного разу не звернувся до міграційних структур зазначених країн, що свідчить про наміри ОСОБА_1 надання неправдивої інформації задля виїзду до країн Європейського союзу.

Окрім зазначеного, аналізуючи матеріали особової справи позивача ДМС України не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до ОСОБА_1 нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, оскільки в регіоні постійного проживання заявника в м. Мазарі-Шаріф на разі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

У зв'язку із зазначеним, суд вказую, що позивачем надано суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження та не дають змоги повернутися на теперішній час.

Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні співбесіди, рівно як і в адміністративному позові, позивачем не доведено існування погроз, небезпеки, переслідування тощо, не надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

З урахуванням вище зазначеного та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачем інформації під час подання заяв, проходження співбесід, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року №791-15, яким позивачеві відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано достатніх доказів того, що ці побоювання є реальними, а отже рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року №791-15 прийняте на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 69-71, 86, 158-163, 167, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Токмілова

Суддя О.Я. Бойко

Суддя Г.П. Самойлюк