Справа № 815/473/16
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2016-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/473/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., суддів Потоцької Н.В., Свиди Л.І., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №853-15 від 21.12.2015 року та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №853-15 від 21.12.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У позові позивач зазначає, що у 2014 році звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року №684-14 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення ДМС неправомірним, позивач оскаржив його в судовому порядку та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення № 684-14 від 19.12.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково. Рішення ДМС України №684-14 від 19.12.2014 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту скасовано та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатом повторного розгляду заяви, 04.02.2016 року позивач отримав повідомлення № 9 від 06.01.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватись захистом своєї країни та не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до армії, або рекрутованим з боку повстанців. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Ситуація загальнопоширеного насилля в Сирії враховуючи критерії визначені Європейським судом з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (рішення від 28.06.2011 року, №8319/07 та 11449/07) свідчить про те, що ризик застосування до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання є реальним. Отже, його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак ДМСУ при прийнятті оскаржуємого рішення зазначені обставини до уваги не прийняла.

Позивач та представник позивача до судового засідання не з'явились, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Представник відповідача залишила вирішення цього питання на розсуд суду.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні визначених ст.128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, місце народження Саудівська Аравія, м. Альджоф, адреса проживання на період вибуття Сирія. За національністю - курд, за віросповіданням - ісламіст, має середню спеціальну освіту, неодружений, національний паспорт НОМЕР_1, виданий 09.08.2009 року Дамаск-центром.

Позивач звернувся до Головного Управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою від 26.01.2014 року про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року № 684-14 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив рішення ДМС №684-14 від 19.12.2014 року до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2016 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України задоволено частково. Рішення ДМС України №684-14 від 19.12.2014 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту скасовано та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання постанови суду від 31.03.2015 року, ДМС було прийнято рішення №25-15 від 17.06.2015 року, яким зобов'язало ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС №684-14 від 19.12.2014 року (а. с. 36).

Наказом Управління №122 від 06.02.2014 року «Про повторний розгляд заяви про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.43).

Згідно особової справи № 2014OD0018 позивач вибув з Сирії 2011 році та переїхав до Саудівської Аравії де, на підставі робочих віз, знаходились його батько, мати та сестра. До України позивач потрапив 14.11.2012 року, легально авіарейсом Жада - Стамбул - Донецьк, на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та оформленої візи НОМЕР_2. З м. Донецька позивач рейсовим автобусом дістався м. Запоріжжя де вступив до ВНЗ. Причина в'їзду в Україну - отримання вищої освіти. Навчався на підготовчому факультеті Державному медичному університеті м. Запоріжжя, з 2013 по 2014 роки навчався у Одеському державному економічному університеті України та проживав в м. Одесі. На час звернення до Управління навчання позивача тривало. ОСОБА_1 не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині.

За результатами повторного розгляду особової справи заявника, Управління дійшло до висновку за доцільне відмовити громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком від 24.11.2015 року (а.с.24-34).

Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що повідомлені позивачем факти щодо побоювання бути призваним до армії, вразі повернення до країни громадського походження, в час коли у Сирії розгорнулися активні бойові дії, не відповідають критеріям статусу біженця та додаткового захисту, а отримана інформація щодо причини виїзду з країни походження має низку суперечностей.

Також на думку Управління аналіз наданих матеріалів із наявною інформацією по країні походження заявника підтверджують відсутність умов, які можуть буди розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні.

Управління зазначило, що не має підстав вважати наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням №853-15 від 21.12.2015 року з посиланням на п.1 та 13 частини 1 статтю 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відмовлено (а.с.23). 04.02.2016 року позивач отримав повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.9).

Суд вважає, що рішення ДМС України №853-15 від 21.12.2015 року прийняте на підставі висновку Управління, є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства, протиправним та підлягає скасуванню. При цьому суд виходить з наступного.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частина 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

З цих підстав посилання у висновку Управліня, що позивач прибув на територію України у 2012 році до початку військового конфлікту в Сирії не ґрунтується на вищезазначених положеннях закону та не може бути прийняте до уваги як підстава для відмови у задоволенні заяви.

Перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил у разі надходження до ДМС України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, якапотребує додаткового захисту,або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Інформація ж про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях є загальновідомою, такою, яку не потрібно доказувати.

Висновки управління, на підставі якого прийняте рішення, ґрунтується на тому, що відсутні доведені заявником факти серйозності та не вибірковості загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження; не встановлення фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину с посиланням, зокрема, на те, що: заявник в останнє в Сирії був у 2011 році; не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині; заявник не надає жодних доказів щодо примусового призову до збройних сил у разі повернення до Сирії, а припущення про можливі проблеми, пов'язані зі службою в армії не є підставою для визнання вказаного елемента цілком правдоподібним.

Проте на думку суду ці обставини не можуть бути прийняти до уваги, оскільки Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ч.5 ст.5) передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. Крім того, у висновку Управлінні у повному обсязі не відображені та не враховані загальновідомі відомості щодо подій у Сирії, не приведені доводи щодо неврахування цих загальновідомих відомостей.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV) від 01.11.2015 року зазначено, що після випуску УВКБ ООН в жовтні 2014 року документу «Аспекти захисту» військовий конфлікт в Сирії продовжує загострюватися в результаті чого розпочалася масштабна гуманітарна криза, яка визвала проблеми в плані захисту. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту з його початку в 2011 році, оцінюється від 145 до

більш ніж 250 тис. чол. Найбільшу кількість постраждалих зареєстровано в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 01.11.2015 року зазначено, що становище в галузі прав людини в Сирії продовжує погіршуватися «сторони конфлікту продовжують діяти безкарно, повністю ігноруючи основні принципи гуманності і норми міжнародного гуманітарного права», а Незалежна міжнародна комісія з розслідування у своєму доповіді за серпень 2015 року назвала поведінку ворогуючих сторін по відношенню до цивільному населенню як «живе свідчення розгулу військових злочинів і злочинів проти людяності, що вимагає правосуддя, відповідальності і світу».

В п.16 Рекомендацій зазначено, що Незалежна міжнародна комісія з розслідування і правозахисні організації повідомляють, що ОНБ та «Асайиш» - військове крило і поліцейський підрозділ партії «Демократичний союз» (PYD) відповідно - причетні до порушень прав людини, включаючи довільні арешти і затримання, жорстоке поводження в слідчих ізоляторах, порушення належної правової процедури і невжиття заходів з розслідування нерозкритих вбивств і зникнень.

Відповідно до п. 31 Рекомендацій УВКБ ООН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, колишнім постійним місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, поки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться і не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки і повагою до людської достоїнству.

Також у Рекомендацій УВКБ ООН зазначено, що у тих випадках, все більш виключних - де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародної захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, засновані на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

Суд вважає не обґрунтованими доводи відповідача викладені у Висновку від 24.11.2015 року та запереченнях на адміністративний позов стосовно відсутності доказів можливості примусового призову позивача до лав збройних сил або можливості бути рекрутованим з боку повстанців, оскільки судом встановлено, що якщо клопотання, подані особами, які шукають притулку, які покинули Сирію, розглядаються в індивідуальному порядку відповідно за встановленими процедурами надання притулку або визначення статусу біженця, то відповідно до п. 38 Рекомендацій УВКБ ООН вважає, що особи, зокрема, які ухиляються від призову, і дезертири із збройних сил, в залежності від конкретних обставин індивідуальності справи можуть потребувати міжнародного захисту в значенні Конвенції 1951 року.

З урахуванням вищезазначеного суд дійшов до висновку, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню. Суд вважає, що з урахуванням аналізу інформації про країну походження заявника, суб'єктивні побоювання позивача стати жертвою переслідувань, є цілком обґрунтованими, та він є особою, яка потребує додаткового захисту.

Діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач вдруге за результатами повторного розгляду, після скасування судом попереднього, прийняв рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, суд вважає за необхідне зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки за результатами розгляду справи судом достовірно встановлено, що позивач відповідає критеріям які визначені в п.13 ч.1 ст.1 Закону України, та які свідчать про потребу особи в додатковому захисті.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 шляхом визнання протиправним та скасування рішення №853-15 від 21.12.2015 року та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №853-15 від 21.12.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №853-15 від 21.12.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Головуючий Катаєва Е.В.

Судді Потоцька Н.В.

Свида Л.І