Справа № 2а-16/11
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2016 року Справа № 876/56/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Мікули О.І.,
суддів Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,
з участю секретаря судового засідання Кіри Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Жовківського районного суду Львівської області від 25 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за речове майно, -

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - військової частини НОМЕР_1 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за неотримане речове майно, вартість якого станом на 11 березня 2000 року становила 2421,92 грн., а станом на 07 квітня 2005 року -2488,50 грн.
Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 25 травня 2011 року позов задоволено частково. Поновлено строк звернення до суду. Стягнено з відповідача в користь ОСОБА_1 2488,50 грн. грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що Законом України Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів, який набрав чинності з 11 березня 2000 року, було зупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна. З цього часу припинилось правове регулювання правовідносин щодо забезпечення військовослужбовців речовим майном або отримання замість нього грошової компенсації, тому в позивача не було правових підстав для отримання такої компенсації. Водночас витрати на видачу грошової компенсації замість речового майна Законами України Про Державний бюджет на 2001-2007 роки не виділялись. При цьому апелянт вказує, що довідка, видана військовою частиною містить в собі інформацію про види, вартість та терміни видачі речового майна та не є визнанням боргу військової частини НОМЕР_1 перед позивачем та зазначає, що позивач проходила військову службу в 63 вузлі зв`язку та перебувала на всіх видах забезпечення, включаючи фінансове, в даній частині. Військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 не проходила. Апелянт також звертає увагу на те, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин приписи ст.100 КАС України щодо наслідків пропущення строку звернення в суд, оскільки днем, коли позивач дізналася про порушення своїх прав, є день її виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , тобто 07 квітня 2005 року, разом з тим, позивач звернулася в суд з позовом 21 січня 2009 року, тобто з пропуском визначеного ст.99 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) річного строку звернення до суду. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.
Представник відповідача (апелянта)- Угніч І.В. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Позивач у судове засідання не прибула, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлена, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в її відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача (апелянта), перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходила військову службу в Збройних Силах України та наказом начальника 63 вузла зв`язку (по стройовій частині) від 07 квітня 2005 року № 65 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , механіка відділення передаючих радіопристроїв радіоцентру, звільнено з військової служби у запас відповідно до п.85 пп. в (за станом здоров`я) Положення про проходження військової служби солдатами (матросами), сержантами і старшинами Збройних Сил України, 07 квітня 2005 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Жовківського РВК Львіської області.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 № 208 від 18 травня 2005 року старший солдат ОСОБА_1 дійсно знаходилась на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .
Як вбачається з витягу з наказу начальника 63 вузла зв`язку (по стройовій частині) №1 від 02 січня 2001 року старшого солдата за контрактом ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 ), відряджено для подальшого проходження служби у розпорядження начальника 63 вузла зв`язку згідно з розпорядженням ОМСУ зах ОК від 28 грудня 2000 р. № 15/4/3201, з 02 січня 2001 року зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду механіка взводу зв`язку відділення передавальних радіопристроїв (захищене), ВОС-424256 та допущено на стажування на допуск до чергування на БП-700.
Довідкою № 3 від 12 квітня 2005 року на одержання компенсації замість речового майна, що підлягає видачі старшому солдату ОСОБА_1 , підтверджено борг, який належить до видачі грошима за предмети належні до 11 березня 2000 року на суму 2421,92 грн., до видачі речовим майном після 11 березня 2000 року на суму 2488,5 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що строк звернення до суду позивач пропустила з поважних причин та має право на грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до приписів ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», розмір такої компенсації підтверджений належними доказами, а тому підлягає стягненню.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2015 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Постанову Жовківського районного суду Львівської області від 25 травня 2011 року у справі № 2а-16/11 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнено з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 2421 грн. 92 коп. (дві тисячі чотириста двадцять одну гривню дев`яносто дві копійки) компенсації замість речового майна, що підлягає видачі. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 грудня 2015 року касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Такий висновок суду касаційної інстанції мотивований тим, що у спірних правовідносинах судами не надано належної правової оцінки факту порушення позивачем строку звернення до суду та не перевірено наявність чи відсутність поважних причин такого пропуску, а відповідно до ч.5 ст.227 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.
Як встановлено судом, предметом позовних вимог у цій справі є стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно, заборгованість по якій виникла у березні 2000 року, з військової служби ОСОБА_1 звільнилася 07 квітня 2005 року.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач не тільки безпосередньо була обізнана про порушення свого права, але й об`єктивно могла знати про обставини його порушення, оскільки при звільненні зі служби з нею проведено було неповний розрахунок, тому з цього часу і виникло право ОСОБА_1 на звернення до суду з відповідним позовом.
Згідно із ч.2 ст.99 КАС України (в редакції, що діяла у період з 01 вересня 2005 року по день набрання чинності змін до ст.99 КАС України, внесених п.3.7 Прикінцевих положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07 липня 2010 року № 2453-VI, тобто до 30 липня 2010 року) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропущення строку звернення до адміністративного суду, відповідно ч.1 ст.100 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Як вбачається з матеріалів справи, в запереченнях на позовну заяву відповідач вказував на порушення позивачем строку звернення з адміністративним позовом та просив з цих підстав відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 18-19, 26-27).
Разом з тим, суд першої інстанції не дав оцінки зазначеним обставинам та залишив поза увагою доводи відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду та не перевірив наявність чи відсутність поважних причин його пропуску, поновивши строк звернення до суду.
Поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася в суд з позовом 21 січня 2009 року, про порушене право знала ще у квітні 2005 року, просила суд поновити строк звернення до суду, разом з тим, позивач не надала суду першої та апеляційної інстанції доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом за період з квітня 2006 року по лютий 2008 року, а тому, враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для поновлення строку відсутні, оскільки не доведено поважних причин пропуску строку звернення до суду.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не надав правильної оцінки факту пропуску строку звернення до суду.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними.
Колегія суддів зазначає, що строки в адміністративному судочинстві встановлені з метою дисциплінування учасників процесу та створення їм рівних умов для захисту своїх оспорюваних, порушених чи не визнаних прав та інтересів.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава- учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним . Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Положення ч.2 ст.5 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, а тому відповідно до ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.
Враховуючи усі вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови порушено вимоги норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим постанова суду підлягає скасуванню, а позовна заява залишенню без розгляду.
Керуючись ст.ст. 155, 160, 195, 196, п.4 ч.1 ст.198, ст.ст.203, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Постанову Жовківського районного суду Львівської області від 25 травня 2011 року у справі № 2а-16/11 скасувати, та прийняти ухвалу, якою позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за речове майно залишити без розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик
Повнйи текст ухвали виготовлено 25 березня 2016 року.