Справа № 802/4044/15-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

18 березня 2016 р. Справа № 802/4044/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4

про: визнання протиправним та скасування розпорядження

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Калинівської районної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування розпорядження.

Перед початком розгляду справи по суті судом з власної ініціативи поставлено на розгляд питання про належність розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Позивач та його представник в ході обговорення даного питання пояснили, що предметом оскарження у даній справі є розпорядження Калинівської районної державної адміністрації, тобто рішення суб'єкта владних повноважень, а відтак спір слід розглядати з правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник відповідача та третя особа з приводу поставленого на розгляд питання поклались на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступне.

Так, як свідчать обставини справи, 25.02.1998 року на підставі рішення Калинівської районної ради народних депутатів ОСОБА_1 було отримано акт на право постійного користування землею для ведення фермерського господарства площею 49,5 га на території Писарівської сільської ради, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного землекористування за №19.

В подальшому, як зазначає позивач у своєму позові, у 2012 році у нього було вилучено 20 га належної на праві постійного користування землі та повідомлено, що його державний акт визнано недійсним.

Встановлено, що розпорядженням Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 02 серпня 2012 року №333 було затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду вказаної земельної ділянки ОСОБА_4 площею 20 га для ведення фермерського господарства. Водночас, за пунктом 2 цього розпорядження, земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_4 із земель запасу Писарівської сільської ради за межами населеного пункту с. Писарівка терміном на двадцять років для ведення фермерського господарства.

На виконання вимог даного розпорядження 27 грудня 2012 року між Калинівською РДА та ОСОБА_4 укладений договір оренди землі №239/12. В рамках дії правочину, 27 грудня 2012 року між громадянином ОСОБА_4 та Калинівською РДА підписаний акт прийому-передачі земельної ділянки.

Зазначений вище договір зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 17 червня 2014 року, витяг про реєстрацію якого надано третьою особою.

Так, із змісту позовних вимог вбачається, що предметом оскарження в даній адміністративній справі є розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 02 серпня 2012 року №333 на підставі якого, в подальшому, був укладений договір оренди землі №239/12 від 27.12.2012 року, та як наслідок ОСОБА_4 набув право користування на вказану земельну ділянку площею 20 га.

Тобто, в даному випадку суть заявлених позовних вимог фактично зводиться до оскарження ОСОБА_1 набуття ОСОБА_4 права на земельну ділянку площею 20 га, яка на переконання позивача належить йому на праві постійного землекористування.

А відтак має місце спір щодо права на земельну ділянку між двома особами, які вважають себе законними її користувачами.

Надавши оцінку вищенаведеним обставинам, суд приходить до висновку про закриття провадження у даній справі з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Земельний кодекс України (далі - ЗК України) є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 2 ЗК України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Виходячи з положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

За змістом ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 11 ЦК України, ст.ст. 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

За таких обставин, індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.

Тобто, в даному випадку Калинівська районна державна адміністрація Вінницької області приймаючи розпорядження від 02 серпня 2012 року №333 про затвердження землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 на території Писарівської сільської ради для ведення фермерського господарства, реалізувала свої повноваження власника землі.

Відтак, у відносинах з приводу яких виник спір, відповідач не здійснював владні управлінські функції, а тому даний спір має не публічний, а приватно - правовий характер.

Крім того, слід також зазначити, що Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

З аналізу вищевикладеного слідує, що рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Аналогічні висновки відображенні у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2510цс15, прийнятій на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах.

Так, із матеріалів справи вбачається, що розпорядження яке оскаржується ОСОБА_1 у даній справі, має ознаки ненормативного акта, оскільки породжує правові наслідки виключно для одного суб'єкта - ОСОБА_4, та було реалізоване ним шляхом укладання договору оренди землі №239/12 від 27.12.2012 року на підставі якого останній набув право на земельну ділянку, а тому вимоги про визнання його протиправним та скасування слід розглядати в порядку цивільного або господарського судочинства.

Подібна правова позиція з цього приводу викладена в постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 21-5421а15, від 4 листопада 2015 року у справі № 21-3296а15, від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 09 грудня 2014 р. у справі №21-308а14 та від 16 грудня 2014 р. у справі №21-544а14, висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень ст.244-2 КАС України. Крім того, на помилковість відступлення судами від такої позиції Верховного Суду зазначається також і в згаданій раніше постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2510цс15.

Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Вище вказане дає можливість дійти до переконання, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК України та 16 Цивільного кодексу України.

Що ж до посилань представника позивача на рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" ст. 112 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої ст. 17 КАС України, то слід врахувати, що за цим висновком Конституційного Суду до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності. У нашому ж випадку оскаржуване розпорядження винесене районною державною адміністрацією, тобто не органом місцевого самоврядування.

Водночас варто звернути увагу на те, що у відповідному рішенні Конституційного Суду не використовуються формулювання на зразок "виключно" або "лише", тому органи місцевого самоврядування в описаних ситуаціях можуть діяти не лише як суб'єкти владних повноважень, що в сукупності із встановленим приватноправовим характером спору вказує на можливість розгляду таких справ в порядку господарської чи цивільної юрисдикції.

За наведених вище обставин суд доходить висновку про закриття провадження у справі у зв'язку з неналежністю розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст.ст. 165, 186, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування розпорядження закрити.

Роз'яснити позивачу, що розгляд даного спору має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України. Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович