Справа № 815/3546/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" березня 2016 р. м. Київ К/800/43876/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби № 363-15 від 27 квітня 2015 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Палестини, уродженець м. Єрусалим, араб, за віросповіданням християнин-католик, неодружений, постійно проживав в м. Бейт Сахур (Віфлеєм), яке знаходиться на підконтрольній Палестинській Національній Адміністрації території.

Вперше позивач прибув до України в 1999 році з метою отримання вищої освіти. На території України позивач навчався до 2005 року, що підтверджується дипломом бакалавра з комп`ютерної інженерії, виданим Одеським національним політехнічним університетом 25 червня 2005 року, свідоцтвом Державного університету Львівська політехніка, а також дипломом магістра Одеської державної академії холоду. Після закінчення навчання позивач повернувся до країни постійного проживання, де влаштувався на роботу вчителем до греко-католицької церкви у м. Бейт Сахур.

17 серпня 2012 року позивач виїхав до України на підставі одноразової візи типу С, дійсної до 14 вересня 2012 року.

14 травня 2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як на причину неможливості повернення до країни постійного проживання позивач послався на дискримінацію християнського населення на палестинських територіях з боку представників політичного руху «ФАТХ».

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області за результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні було складено висновок від 15 березня 2015 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмова мотивована тим, що під час розгляду особової справи позивача не виявлено ознак його переслідування, позивач вперше виїхав на територію України з метою навчання, а подальші виїзди були обумовлені лише пошуками кращого життя поза межами країни постійного проживання. Заявник не мав жодних проблем при виїзді та поверненні до палестинських територій. Останній виїзд на територію України позивач здійснив у серпні 2012 року, однак за захистом звернувся лише через рік нелегального перебування в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року № 363-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

22 травня 2015 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №305, яке отримано ним 15 червня 2015 року.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи; позивач не навів жодних доказів, які б свідчили про те, що у разі повернення на батьківщину він буде підданий нелюдському поводженню та матиме загрозу смерті внаслідок особистого переслідування. При цьому, суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про невиправданий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також суд касаційної інстанції зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, після звернення позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посадовою особою відділу у справах біженців управління у справах біженців та іноземців Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 24 липня 2013 року було проведено анкетування заявника та проводилась співбесіда, про що складено протокол від 12 серпня 2013 року.

Під час анкетування та проведення співбесіди позивач вказував, що причиною виїзду з Палестини було побоювання стати жертвою переслідування за релігійними ознаками. Зокрема зазначав, що більшість населення Палестини сповідує іслам, в той час як він та його сім`я є християнами, яких в Палестині 2 %. Також позивач вказував, що його сім`я постійно зазнавала погроз по телефону, в клініці батька було зіпсоване майно, а йому бризнули в обличчя газом.

При цьому, як було встановлено судами попередніх інстанцій до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області вперше з заявою про надання статусу біженця позивач звернувся в березні 2006 року, зазначаючи причиною виїзду з країни громадянського походження переслідування його батька через політичну діяльність. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій України від 17 березня 2008 року № 120-08 позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця або додаткового захисту в Україні.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду по справі № 2а-7877/08/1570 від 24 квітня 2009 року позовну заяву ОСОБА_1 про оскарження зазначеного вище рішення було залишено без розгляду.

Наведене, на думку судів попередніх інстанцій, свідчить про те, що позивач при зверненнях за статусом біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, зазначав різні підстави, що унеможливлюють його повернення в країну походження, що вказує на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача та відсутність реальних загроз переслідування позивача за ознаками віри чи політичних поглядів та реальних побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно частин 3, 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, розглядаючи дану справу, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки вказаним твердженням позивача щодо причин його особистого побоювання стати жертвою переслідування за релігійними ознаками саме на час звернення до відповідача з відповідною заявою у 2013 році та не перевірили усіх важливих даних про країну походження позивача, з урахуванням цих даних. Відтак суди не з`ясували характер об`єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування за релігійними ознаками, враховуючи саме його особисту історію та обставини, які передували залишенню позивачем країни свого походження, та на скільки ці обставини загрожуватимуть життю, здоров`ю та свободі позивача у разі його повернення на батьківщину.

Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини 2 зазначеної статті, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову є передчасним, оскільки без з`ясування усіх важливих даних про країну походження позивача та урахування цих даних, не є можливими надання об`єктивної оцінки побоюванням позивача повертатись на батьківщину і відповідно повний захист законних прав та інтересів позивача.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов`язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об`єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало