Справа № 817/66/16
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2016-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

Справа №817/66/16
14 березня 2016 рокум. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М., за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М., сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представник Курганська О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом:

Адвоката ОСОБА_1
доКваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області
про визнання протиправними та скасування рішень,
ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просить визнати протиправними та скасувати рішення Дисциплінарної палати від 24.12.2015 року №І-Д/30-2, від 21.01.2016 року №І-Д/31-6 повністю з моменту їх прийняття.

У судовому засіданні 14.03.2016 року представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з тим, що позивач не є особою, яка проходить публічну службу, а відповідач не є суб'єктом владних повноважень, тому спір не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Представник відповідача також посилається на постанову Верховного Суду України від 17.02.2016 року №6-2873цс15 в обґрунтування свого клопотання, яка на її думку містить висновки аналогічного характеру.

У судовому засіданні позивач проти заявленого відповідачем клопотання заперечила. На обґрунтування своїх заперечень вказує, що вважає позицію відповідача помилковою. Зазначила, що предметом даного адміністративного позову є оскарження рішень відповідача, прийнятих ним на виконання своїх владних управлінських функцій, тому такий спір не може вважатись приватно-правовим, що підтверджується позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 27.01.2016 року №6-2750цс15.

Заслухавши думку сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи в сукупності на основі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, вирішуючи питання про віднесення спору до публічно-правового, суди повинні враховувати, що, як правило, у такому спорі хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа або інший суб'єкт, які здійснюють у ньому владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_1 оскаржує рішення дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 24.12.2015 року №І-Д/30-2, яким відносно неї порушено дисциплінарну справу та від 21.01.2016 року №І-Д/31-6, яким на неї накладено дисциплінарне стягнення у вигляді попередження.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI, адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність. З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI, кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури утворюється з метою визначення рівня фахової підготовленості осіб, які виявили намір отримати право на заняття адвокатською діяльністю, та вирішення питань щодо дисциплінарної відповідальності адвокатів.

Пунктом 4 частини 5 статті 50 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI передбачено, що до повноважень кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури належать, в тому числі, здійснення дисциплінарного провадження стосовно адвокатів.

Пунктом 1 частини 1 статті 35 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI визначено, що за вчинення дисциплінарного проступку до адвоката може бути застосовано дисциплінарне стягнення - попередження.

Частиною 1 статті 41 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI встановлено, що за результатами розгляду дисциплінарної справи дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури може прийняти рішення про притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку і застосування до нього дисциплінарного стягнення.

За змістом частини 1 статті 42 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI, адвокат чи особа, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, має право оскаржити рішення у дисциплінарній справі протягом тридцять днів з дня його прийняття до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду. Оскарження рішення не зупиняє його дії.

Тому, публічно-правовий характер спору з приводу оскарження рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури щодо порушення відносно адвоката дисциплінарної справи та притягнення його до дисциплінарної відповідальності випливає з самої природи реалізації адвокатурою функцій щодо захисту прав невизначеного кола осіб.

Аналогічний висновок з приводу застосування норм частини 5 статті 50 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI викладений у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року по справі №6-2750цс15, що є обов'язковим для врахування судом в силу вимог частини 1 статті 244-2 КАС України.

Отже, переданий позивачем на вирішення суду спір має характер публічно-правового, а дану справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 17.02.2016 року №6-2873цс15, як на обґрунтування клопотання, оскільки остання стосується оскарження адвокатом рішень та дій Національної асоціації адвокатів України Ради адвокатів м. Києва щодо обмеження його участі у з'їзді адвокатів та не застосовується до спірних правовідносин.

Під час вирішення даного питання, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками (п. 36 рішення від 21.02.1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства"). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (п. 30 рішення у справі "Наталія Михайленко проти України" від 30.08.2013 року, заява №49069/11).

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції (п.п. 24-25 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року, заяви №29458/06 і №29465/04).

Тому, підстави для закриття провадження у справі з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України відсутні, а у задоволенні клопотання відповідача суд відмовляє.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. 165 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Представнику відповідача у задоволенні клопотання про закриття провадження в адміністративній справі відмовити повністю.

Ухвала суду окремо не оскаржується, заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду за наслідками розгляду справи.

Суддя Шарапа В.М.