Справа № 806/3787/13-а
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

"23" березня 2016 р. м. Київ К/800/27878/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Смоковича М.І.,
Чумаченко Т.А.,

провівши попередній розгляд адміністративної справи за позовом прокурора Коростишівського району Житомирської області до Коростишівської районної державної адміністрації, третя особа - ФГ «Рибацький стан» про визнання протиправними та скасування розпоряджень, за касаційною скаргою ФГ «Рибацький стан» на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 6 травня 2014 року, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2013 року прокурор Коростишівського району Житомирської області звернувся до суду з вказаним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати протиправними та скасувати розпорядження голови Коростишівської районної державної адміністрації

№ 70 від 31.01.2012 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її в оренду»;

№ 213 від 22.05.2013 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації № 70 від 31.01.2012 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її в оренду».

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 6 травня 2014 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нове судове рішення про задоволення позову. Визнано протиправними та скасовані розпорядження голови Коростишівської районної державної адміністрації № 70 від 31.01.2012 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її в оренду» та № 213 від 22.05.2013 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації № 70 від 31.01.2012 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її в оренду».

У касаційній скарзі ФГ «Рибацький стан», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

З`ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволенні касаційної скарги з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій прийшли до неправильного висновку про те, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки він не ґрунтується на правильному застосуванні статті 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом».

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб'єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Вирішуючи спір по суті, суди залишили поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Враховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічний висновок щодо застосування вищезазначених норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року (справа № 21-493а14) та від 9 грудня 2014 року (справа № 21-308а14).

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що вирішення наведеного спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, його розгляд повинен здійснюватися в порядку цивільного судочинства.

Згідно пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись статтями 157, 211, 220-1, 228, 230, 231 КАС України,

ухвалив:

Касаційну скаргу ФГ «Рибацький стан» задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року і постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 6 травня 2014 року - скасувати.

Закрити провадження у адміністративній справі за позовом прокурора Коростишівського району Житомирської області до Коростишівської районної державної адміністрації, третя особа - ФГ «Рибацький стан» про визнання протиправними та скасування розпоряджень № 70 від 31.01.2012 та № 213 від 22.05.2013.

Роз'яснити позивачеві право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: