Справа № 810/5378/15
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року (12:53) м. Київ 810/5378/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., за участю секретаря судового засідання Касьянової О.В., позивача ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про стягнення суми несплаченої заробітної плати та моральної шкоди.

Суть спору: ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, у якому просив суд:

- стягнути зі Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 суму несплаченої заробітної плати за січень 2007 року у розмірі 76, 77 грн.;

- стягнути зі Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з розрахунком середньоденної заробітної плати у сумі 272, 65 грн.;

- стягнути зі Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000, 00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що відповідачем було не в повному обсязі виплачено ОСОБА_1 заробітну плату за відпрацьовані ним у січні 2007 року два робочі дні, зокрема, за 30 та 31 січня 2007 року. Так, позивач зауважив, що Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією було виплачено ОСОБА_1 заробітну плату лише за один відпрацьований день, що на його думку, свідчить про порушення відповідачем права позивача на отримання винагороди за виконану ним роботу.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація здійснила виплату ОСОБА_1 заробітної плати за обидва відпрацьовані ним у січні 2007 року дні. Так, зокрема, відповідачем було вказано на те, що заробітна сплата за 30 та 31 січня 207 року була виплачена позивачу у лютому 2007 року у повному обсязі.

У зв'язку з цим, відповідач вважає, що Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією не було порушено жодних прав та інтересів ОСОБА_1

Крім того, відповідачем було вказано на безпідставність вимог позивача щодо стягнення зі Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації моральної школи, оскільки на думку відповідача, вказана позовна вимога носить необґрунтований та безпідставний характер.

Присутній у судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Відповідач, у судове засідання не з'явився та у поданих до Київського окружного адміністративного суду запереченнях проти адміністративного позову заявив клопотання про здійснення розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність поважних причин неявки представника відповідача та можливість розгляду справи за даної явки осіб, що беруть участь у справі. Заслухавши пояснення позивача, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх у сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 12.01.2004 був призначений за конкурсом на посаду спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 від 05.07.1987.

Відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації «Про призначення ОСОБА_2, ОСОБА_1.» № 206-к від 25.05.2006, ОСОБА_1 з 26.05.2006 був переведений на посаду спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку з посадовим окладом 460, 00 грн. на місяць зі збереженням раніше встановлених йому надбавок.

Як вбачається з матеріалів справи, з 30.01.2007 ОСОБА_1 було переміщено до відділу економіки та розвитку на посаду спеціаліста 1 категорії, з посадовим окладом 460, 00 грн. на місяць, зі збереженням раніше встановлених йому надбавок, що підтверджується розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 40 від 30.01.2007 «Про переміщення ОСОБА_1.».

Судом встановлено, що позивач з 24.04.2007 на підставі розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1.» № 172-к від 24.04.2007 був звільнений з займаної посади, у зв'язку з відмовою останнього від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.08.2015 у справі № 2-а-1/11, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2015, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1, зокрема, щодо скасування цього розпорядження.

Позивач, вважаючи, що відповідачем не було виплачено ОСОБА_1 у повному обсязі заробітну плату за відпрацьовані ним у січні 2007 року дні, звернувся з даним позовом до суду з вимогою про стягнення невиплаченої суми заробітної плати та моральної шкоди, з приводу чого суд зазначає наступне.

Статтею 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч. 4 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частиною 7 ст. 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначені Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі-Закон № 108/95-Р).

Відповідно до ст. 1 Закону № 108/95-Р заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ст. 13 Закону № 108/95-Р оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів в межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII (далі-Закон № 3723-ХІІ) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Згідно з ч.ч. 7-8 ст. 33 Закону № 3723-ХІІ умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

При дослідженні обґрунтованості позовних вимог судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у січні 2007 року два дні, зокрема, 30 та 31 січня.

Вказана обставина не спростовується сторонами справи.

Як вбачається зі змісту картки-довідки ОСОБА_1 за 2007 рік за № 123/10, Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією у січні 2007 року було нараховано до сплати позивачу лише грошові кошти по листках непрацездатності за 10 днів лікарняного, на якому перебував позивач у грудні 2006 року на суму 639, 05 грн. Тобто виплата заробітної плати за відпрацьовані позивачем у січні 2007 року робочі дні за вказаний період відповідачем не проводилась.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до вказаної картки-довідки (а.с.46) ОСОБА_1 у лютому 2007 року було здійснено виплату грошових коштів за 19 робочих днів січня 2007 року.

Так, з 19 робочих днів січня 2007 року 17 днів позивач перебував на лікарняному та 2 дні відпрацював. При цьому, загальна сума нарахованих позивачеві коштів за час непрацездатності та відпрацьовані дні січня 2007 року складає 1358,02 грн., з яких 1281,25 грн. - виплата за час непрацездатності; 48,42 грн. - оклад за два робочих дня; 5,26 грн. - доплата за ранг; 5,37 грн. - доплата за вислугу років; 17,72 грн. - надбавка за особливі умови праці. Отже, загальна сума нарахованої позивачеві заробітної плати, з урахуванням надбавок та доплат, за січень 2007 року складає 76,77 грн. При цьому, враховуючи те, що оклад позивача в січні 2007 року становив 460 грн., сума коштів в розмірі 48,42 грн. є окладом саме за 2 робочих дня січня 2007 року, що підтверджується діленням розміру посадового окладу на кількість робочих днів в січні 2007 року та множенням на кількість відпрацьованих днів (460 : 19 х 2).

Крім того, суд приймає до увагу інформацію, яка надійшла на запит суду від Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва, згідно з якою загальна сума нарахованого позивачеві заробітку за січень 2007 року складає 1358,02 грн., з яких 1281,25 грн. - сума лікарняних, а отже 76,77 грн. - сума коштів за відпрацьовані дні.

Отже, враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджується факт виплати відповідачем заробітної плати ОСОБА_1 за відпрацьовані останнім у січні 2007 року 2 робочих дня, тобто здійснення повного розрахунку.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення зі Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на користь позивача несплаченої суми заробітної плати за роботу у січні 2007 року.

Щодо вимог позивача в частині стягнення зі Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на користь позивача середнього заробітку з 24.04.2007 за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 Кодексу законів про працю встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, враховуючи вищевказане, суд вбачає за доцільне зазначити про те, що право працівника на отримання середнього заробітку на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю виникає за умови наявності у власника (роботодавця) перед працівником заборгованості зі сплати заробітної плати за відповідний період.

На думку суду, вказане свідчить про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку має похідний характер.

Таким чином, враховуючи те, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є похідною вимогою від вимоги позивача про стягнення заробітної плати за січень 2007 року, яка як встановлено вище, була виплачена позивачу в повному обсязі, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

З приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 9 цієї постанови Пленуму ВСУ зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

П.13 цієї ж постанови Пленуму ВСУ визначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано пояснень щодо того, яким саме чином ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду.

При цьому, під час розгляду справи, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

Крім того, позивачем не надано обґрунтувань щодо визначення розміру суми відшкодування моральної шкоди та не наведено відповідних доказів на його підтвердження, що на думку суду, свідчить про безпідставність заявлення позивачем вимог щодо стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, позов не підлягає задоволенню.

Вступна та резолютивна частини постанови оголошені в судовому засіданні 18.02.2016. Повний текст постанови складений та підписаний 23.02.2016.

Керуючись ст.ст. 160-163,167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Дудін С.О.