Справа № 817/75/16
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/75/16

17 березня 2016 р. 10год. 10хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Шарапа В.М. (головуючий), суддів Гломба Ю.О. Сало А.Б. , за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: представник Лемеха Р.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доНаціонального банку Українии
про визнання звільнення незаконним, визнання незаконним наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинення певних дій,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НБУ України про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов»язання вчинити певні дії. До початку розгляду справи по суті позивач змінив позовні вимоги, підтримавши їх у судовому засіданні.

Пояснив суду, що наказом Управління НБУ в Рівненській області від 28.12.2015 №392-к його звільнено з посади головного юрисконсульта управління у зв»язку з скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці та до моменту його звільнення йому не запропоновано іншу роботу, що, на думку позивача, є порушенням частини 3 статті 49-2, частини 2 статті 40 КЗпП України. При цьому, вакантні посади, з врахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду, у відповідача були.

Також позивач зазначає, що його звільнення проведено попри те, що первинна профспілкова організація не надала згоди на таке звільнення, що є порушенням вимог статті 43 КЗпП України.

Ще однією з підстав незаконності наказу про його звільнення позивач вказує на порушення відповідачем вимог статті 252 КЗпП України. При цьому зазначає, що він, відповідно до Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», був представником трудового колективу у складі примирної комісії під час вирішення колективного трудового спору з відповідачем. Колективний трудовий спір було вирішено 21.12.2015 року. Згідно статті 14 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» членам примирних комісій гарантується збереження місця роботи і середнього заробітку, а також на них поширюються гарантії, передбачені КЗпП України для виборних профспілкових працівників.

З врахуванням змінених позовних вимог позивач просить суд: визнати його звільнення з посади головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області незаконним; визнати наказ Управління Національного банку України в Рівненській області від 28.12.2015 №392-к в частині його звільнення незаконним; поновити його на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов»язати НБУ внести виправлення до трудової книжки щодо звільнення та поновлення на роботі. Просить також допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за один місяць.

Відповідач проти позову заперечив. Представник відповідача заперечення проти позову обґрунтовує тим, що відповідно до постанови правління НБУ від 22.08.2014 №523 в Національному банку проводились зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності та штату працівників. Із структури НБУ було виключено територіальні управління та їх юридичні служби. У зв»язку з цим позивача попереджено у встановленому порядку про наступне вивільнення. У подальшому позивача звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідач вважає, що позивача звільнено без порушення вимог законодавства про працю, оскільки всі вакантні посади на час його звільнення були скорочені. Крім того, заміщення вакантних посад в НБУ здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» на конкурсній основі.

Щодо порушення процедури звільнення відповідач зазначив про те, що колективний трудовий спір між працівниками та Національним банком було вирішено. Досягнуто домовленості про пом»якшення наслідків вивільнення шляхом надання одноразової допомоги до 10 середньомісячних заробітних плат, відтермінування погашення кредитів, можливості укладання з працівниками, посади яких скорочуються, договорів цивільно-правового характеру. Умовами цих домовленостей позивач не скористався, тому, на думку відповідача, ним не допускалось порушення вимог статті 49-4 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Щодо гарантій для позивача як члена примирної комісії, то відповідач вважає, що такі гарантії припинились з припиненням колективного трудового спору та, як наслідку, членства позивача у примирній комісії. Тому відповідач вважає, що звільнення позивача проведено правомірно і в задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, повно і всебічно встановивши обставини адміністративної справи відповідно до норм матеріального права на підставі досліджених судом у судовому засіданні доказів, з дотриманням норм процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 06.11.2006 року працював в Управлінні Національного банку України в Рівненській області та на час звільнення обіймав посаду головного юрисконсульта. Був державним службовцем. Наказом від 28.12.2015 №392-к його звільнено з посади у зв»язку з скороченням штату працівників, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 9, 29-31, 37-86).

Судом встановлено, що звільнено позивача без дотримання норм чинного законодавства України у сфері трудових правовідносин.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну службу», крім підстав, визначених цим Законом державна служба припиняється на загальних підставах, передбачених КЗпП України.

Суд вважає, що, оскільки державна служба припиняється з підстав, передбачених КЗпП України, то при звільненні з цих підстав застосовуються відповідні гарантії для працівників при звільненні їх з роботи.

Дослідженими доказами судом встановлено, що відповідно до постанови Правління НБУ від 10 червня 2015 року №364 «Про внесення змін до структури та затвердження граничної чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України та наказу Управління НБУ в Рівненській області від 17 червня 2015 року №84-к «Про удосконалення структури Управління» із структури Управління НБУ в Рівненській області виключено юридичну службі із скороченням штату та чисельності працівників. У зв»язку з цим ОСОБА_1 06 серпня 2015 року попереджено про наступне звільнення з роботи 07 жовтня 2015 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 10, 120-121, 172) При цьому будь яка робота ОСОБА_1 запропонована не була ні в Управлінні НБУ в Рівненській області ні в Національному банку України. Згідно особової справи позивача у нього крім освіти за спеціальністю «Правознавство» є також освіта за кваліфікаційним рівнем спеціаліста з банківської справи (а.с. 43, 82).

Статтею 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. 01 вересня 2015 року УНБУ в Рівненській області звернулось з поданням до профспілкового комітету первинної профспілкової організації про звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 110). У визначений даною статтею 15-денний строк подання було розглянуто та 15.09.2015 року за №27-004/151 прийнято рішення, яким первинна профспілкова організація Управління НБУ в Рівненській області не надала згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади головного юрисконсульта управління. Рішення обґрунтовано порушенням роботодавцем норм чинного законодавства - частини 2 статті 40, статей 49-2, 49-4 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності та у зв»язку з тим, що він є працівником з тривалим безперервним стажем роботи в управлінні.

Статтею 43 КЗпП України встановлено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим.

За таких обставин відповідачем звільнено позивача без згоди первинної профспілкової організації Управління НБУ в Рівненській області, що є підставою скасування наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення його на попередній роботі.

Допущені відповідачем також інші порушення при звільненні позивача з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, які дають суду підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Зокрема, частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною 3 статті 49-2 цього ж кодексу визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Частиною 2 статті 49-4 встановлено, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Дані вимоги відповідачем також не виконано. В зазначеному випадку відповідач буде вважатись таким, що виконав обов»язок, визначений цими правовими нормами, лише у тому разі, коли запропонував йому наявну на підприємстві вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з врахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець повинен запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. І такий обов»язок роботодавця існує від дати попередження про наступне вивільнення до дати фактичного звільнення працівника з роботи.

Як встановлено судом вище, позивач має освіти за кваліфікаційним рівнем спеціаліста - «Правознавство» та «Спеціаліст з банківської справи». У період з 07.08.2015 року по 23.12.2015 року у відповідача були наявні вакантні посади працівників центрального апарату у кількості 100 одиниць, у тому числі і такі, що відповідали освітньому рівню позивача. Проте жодна з вакантних посад позивачу не пропонувалась. При цьому доводи відповідача про можливість зайняття цих посад виключно через конкурс відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 15 даного Закону встановлено, що прийняття на державну службу на посади третьої - сьомої категорій, передбачених статтею 25 цього Закону, здійснюється на конкурсній основі, крім випадків, коли інше встановлено законами України. Саме інший порядок і встановлено частиною 2 статті 40 та частиною 3 статті 49-2 КЗпП України при звільненні працівників, у тому числі державних службовців, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Також судом встановлено, що відповідач у встановленому порядку завчасно не надав професійним спілкам інформацію про реорганізацію, що тягне за собою скорочення чисельності або штату працівників, що є порушенням вимог як статті 49-3 так і статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Крім того, відповідно до Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» розпорядженням Національної служби посередництва і примирення від 24.09.2015 №235-р було зареєстровано колективний трудовий спір (конфлікт) між найманим працівниками Управління НБУ в Рівненській області та НБУ з 21.09.2015 року, зареєстровано такі вимоги найманих працівників: призупинити заходи з вивільнення працівників Управління Національного банку України в Рівненській області у зв»язку з порушенням роботодавцем вимог статті 49-4 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»; забезпечити виконання частини другої статті 40, статті 42 та статті 49-2 КЗпП України; забезпечити виконання вимог статті 43 КЗпП України. На виконання цього розпорядження 29 вересня 2015 року органом, уповноваженим представляти інтереси найманих працівників Управління НБУ в Рівненській області було створено примирну комісію та включено до її складу ОСОБА_1 Розпорядженнями Національної служби посередництва і примирення від 24 листопада 2-15 року №284-р та від 21 грудня 2015 року №302-р було знято як вирішені відповідно першу вимогу колетивного трудового спору так і колективний трудовий спір в цілому (а.с. 14-20).

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» N 137/98-ВР від 03.03.1998 встановлено, що незалежним посередникам, членам примирних комісій та трудових арбітражів на час роботи у примирних органах, утворених відповідно до цього Закону, гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, а також на них поширюються гарантії, передбачені Кодексом законів про працю України для виборних профспілкових працівників, членів рад (правлінь) підприємств і рад трудових колективів.

Згідно частини 4 статті 252 КЗпП України звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов'язано із станом здоров'я.

За таких обставин відповідач не мав права звільняти позивача за власною ініціативою також і з цих наведених судом підстав протягом року після закінчення роботи ОСОБА_1 у складі примирної комісії, оскільки повноваження його у примирній комісії закінчились не у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, а у зв»язку з закінченням розгляду колективногог трудового спору.

За наведених обставин позовні вимоги ОСОБА_1 в частині: визнати його звільнення з посади головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області незаконним; визнати наказ Управління Національного банку України в Рівненській області від 28.12.2015 №392-к в частині його звільнення незаконним; поновити його на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу підтверджені належними та допустимими доказами і підлягнають до задоволення повністю, а заперечення відповідача проти позову спростовуються встановленими судом обставинами неправомірного звільнення позивача.

Відповідно до вимог статті 235 КЗпП України позивач повинен бути поновлений на попередній роботі як звільнений без законної підстави з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому суд враховує, що звільнено позивача було з 28 грудня 2015 року, що є останнім його робочим днем. Тому середній заробіток підлягає до стягнення за період з 29 грудня 2015 року по день прийняття судом рішення.

Згідно довідки від 01 лютого 2016 року №60-0033/8432 відповідача (а.с.106), яка видана відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМ України від 08.02.1995 №100, середньоденна заробітна плата позивача становить 463,94 грн. У грудні 2015 року після 28 грудня було 3 робочі дні, у січні 2016 року - 19, у лютому 2016 року - 21 робочий день, у березні по день розгляду справи судом 12 робочих днів, а всього 55 робочих днів. Тому до стягнення за час вимушеного прогулу підлягає 25516,70 грн. (55х463,94).

Що стосується вимог позивача зобов»язати НБУ внести виправлення до трудової книжки щодо звільнення та поновлення на роботі, то такі вимоги до задоволення не підлягають, оскільки стосуються вчинення будь-яких дій у майбутньому. При цьому позивач не навів доводів та не надав доказів порушення його права в таких правовідносинах. На думку суду таке порушення може мати місце на стадії виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі і, у разі порушення порядку ведення трудової книжки позивача, він матиме можливість звернутись з відповідним позовом до суду.

Відповідно до вимог статті 235 КЗпП України, статті 256 КАС України судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в сумі 9742,74 грн. підлягає до негайного виконання.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області з 28 грудня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі наказу Управління Національного банку України в Рівненській області "Про звільнення ОСОБА_1" від 28.12.2015 року №392-к.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Національного банку України в Рівненській області "Про звільнення ОСОБА_1" від 28.12.2015 року №392-к.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області з 28 грудня 2015 року.

Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 25516 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот шістнадцять) грн. 70 (сімдесят) коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області з 28 грудня 2015 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Національного банку України середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9742 (дев'ять тисяч сімсот сорок дві) грн. 74 (сімдесят чотири) коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий cуддя Шарапа В.М.

Судді Гломб Ю.О.

Сало А.Б.