Справа № 826/14082/13-а
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року м. Київ К/800/51262/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2013 року ОСОБА_2 (надалі також - позивач) звернувся до суду із позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційного служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5 Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (надалі - Реєстратор), Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (надалі - Реєстраційна служба), в якому просив:

скасувати рішення Реєстратора про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень від 28 серпня 2013 року № 5361685, прийнятого за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 2439850 від 8 серпня 2013 року;

зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартири АДРЕСА_1 за позивачем на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 2439850 від 8 серпня 2013 року та внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року рішення першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Реєстраційна служба звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просила рішення апеляційної інстанції скасувати, залишивши в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2013 року.

Представником позивача були надіслані до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких він просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 5 жовтня 1995 року позивач, придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

22 липня 2011 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого, позивач продав, а ОСОБА_4 придбав вищезазначену квартиру. Даний договір було оскаржено позивачем до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 листопада 2012 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 визнано недійсним. Витребувано дану квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 у власність позивача. ОСОБА_4 з квартири виселено. Зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вищенаведену квартиру. Зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» поновити реєстрацію права власності ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 листопада 2012 року залишено без змін. Рішення набрало законної сили 10 квітня 2013 року.

8 серпня 2013 року представник позивача звернувся до Реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка була прийнята та зареєстрована за реєстраційним номером 2439850.

28 серпня 2013 року Реєстратором прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 5361685 (надалі - Рішення № 5361685). Підставою для прийняття даного рішення стало те, що позивачем заява подана після державної реєстрації права власності на дане майно за новим правонабувачем.

Не погодившись із даним рішення, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, прийшов до висновку про правомірність оскаржуваного рішення, оскільки 8 жовтня 2012 року на даний об'єкт було накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 13089639) на підставі постанови слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України, а тому Реєстратор не мав можливості здійснити реєстраційну дію.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, вказав про протиправність оскаржуваного рішення, зазначив, що висновок суду першої інстанції є протиправним, оскільки підставою для винесення Реєстратором оскаржуваного рішення було не наявність арешту, а реєстрація даного майна за новим право набувачем.

Колегія суддів погоджується із даним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на момент прийняття оскаржуваного рішення, регулював Закон України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон № 1952-IV).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 1952-IV (в редакції від 4 липня 2013 року, що була чинна на момент виникнення спірних відносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до визначених пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1952-IV повноважень, орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Повноваження державного реєстратора встановлені частиною другою статті 9 Закону № 1952-IV, до яких, зокрема, належать прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та про відмову в державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень встановлений частиною першою статті 15 Закону № 1952-IV та полягає в наступному: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених ст. 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою тощо.

В статті 24 Закону № 1952-IV визначені підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зокрема пунктом 51 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем. Дана обставина і стала підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 листопада 2012 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2013 року залишено без змін та набрало законної сили, договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого власником даного майна став новий право набувач - ОСОБА_4 визнано недійсним.

Частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Тобто, нерухоме майно, що неправомірно вибуло з володіння позивача в результаті укладення недійсного правочину, було повернуто у його власність.

Отже, суд апеляційної інстанції прийшов до правильного висновку щодо протиправності оскаржуваного рішення, оскільки звернувшись до Реєстраційної служби, позивач вчинив дію, яка б давала змогу підтвердити офіційне визнання державою факту повернення права власності на нерухоме майно.

У своїх запереченнях позивач зазначив, що навіть у разі визнання даного рішення протиправним та його скасуванні, його права захищені не будуть, оскільки він вже вдруге звертався до Реєстраційної служби, однак йому було відмовлено у державній реєстрації у зв'язку з наявністю арешту.

Відповідно до статті 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Суд касаційної інстанції не може розглядати позовні вимоги осіб, які беруть участь у справі, що не були заявлені у суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду даної справи є рішення Реєстратора про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень від 28 серпня 2013 року № 5361685, а рішення про яке зазначає в запереченнях позивач, предметом розгляду даної справи не було.

Також необхідно зазначити, що суд апеляційної інстанції, враховуючи визнання незаконним оскаржуваного рішення Реєстратора, прийшов до висновку про зобов'язання Реєстраційної служби прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за позивачем. Однак із даним висновком колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав).

Згідно з частиною п'ятою статті 3 Закону № 1952-ІV державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

У частині другій статті 9 Закону № 1952-ІV передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до частини четвертої цієї статті державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (абзац другий частини четвертої вказаної статті).

Статтею 30 Закону № 1952-ІV встановлена відповідальність у сфері державної реєстрації прав.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов'язуючи його приймати такі рішення.

Дана правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 819/1849/13-а).

Отже, з метою захисту порушеного права позивача необхідно зобов'язати державного реєстратора повторно розглянути подану від імені ОСОБА_2 заяву.

Однак, до Вищого адміністративного суду України Реєстраційною службою був надісланий лист, яким повідомлено, що трудові відносини із державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_5 припинені.

Тому колегія суддів прийшла до висновку про необхідність зобов'язання саме Реєстраційної служби повторно розглянути подану від імені ОСОБА_2 заяву.

Відповідно до статті 225 КАС України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

Враховуючи, що обставини у справі судами попередніх інстанцій встановлені в повному обсязі, а рішення апеляційної інстанції є помилковим лише в частині, колегія суддів приходить до висновку про зміну постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014.

Керуючись статтями 222, 225, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві задовольнити частково.

Змінити постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року, виклавши п'ятий абзац резолютивної частини в наступній редакції: «Зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві розглянути повторно заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 2439850 від 8 серпня 2013 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Цуркан М.І.