Справа № 458/957/15-а,2-а/458/8/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 р. Справа № 876/1304/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Турківського районного суду Львівської області від 27 січня 2016 року у справі №458/957/15-а за позовом ОСОБА_2 до Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання повторно розглянути заяву та провести оформлення права власності і видати свідоцтво про право власності, -

В С Т А Н О В И В:

16.09.2015р. ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області (далі - Сільська рада) просив визнати протиправним та скасувати Рішення №579 від 21.07.2015р. Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області «Про відмову в задоволенні заяви гр.ОСОБА_2»; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2, провести оформлення права власності та видати свідоцтво про право власності на ? житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 103,9 кв.м. на ім'я ОСОБА_2.

Постановою Турківського районного суду Львівської області від 27.01.2016р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Турківського районного суду Львівської області від 27.01.2016р. та прийняти нову, якою позов задовольнити в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у 03.06.2015р. позивач надіслав голові Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області заяву про оформлення права власності на ? житлового будинку. Рішенням №579 від 21.07.2015р. в задоволені заяви ОСОБА_2 відмовлено. Відмовляючи в задоволенні заяви, Сільська рада вказує на те, що розподіл майна та визнання частки житлового будинку не є повноваженнями сесії сільської ради. Однак, відповідно до пп.10 п. «б» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Відтак вказане посилання відповідача є неправомірним та незаконним. Відповідно до заяви від 03.06.2015р. позивач не просив Верхньовисоцьку сільську раду розподілити майно та визначити частку житлового будинку, а просив оформити право власності на ? житлового будинку. Відповідно до норм чинного законодавства України відповідач повинен був вказати у Рішенні №579 не тільки підставу відмови, а й роз'яснити як саме необхідно оформити ОСОБА_2 право власності.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав, відповідач повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проживає в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, який до 1991 року відносився до колгоспного двору і позивач був його членом.

За вказаною адресою проживає ОСОБА_4, яка на підставі рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області від 16.03.2011р. за №17 оформила право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.04.2015р., рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області від 16.03.2011р. №17 скасовано в частині визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 103,9 кв.м.; визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10.06.2011р. видане на підставі рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області від 16.03.2011р. за № 17 на ім'я ОСОБА_4 в частині права власності ОСОБА_4 на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 103,9 кв.м. (а.с.11-13).

03.06.2015р. ОСОБА_2 скерував Голові Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області заяву щодо оформлення права власності на ? житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 103,9 кв.м. на ім'я ОСОБА_2 (а.с.8-10).

Рішенням XXXІІ сесії VІ скликання Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області №59 від 21.07.2015р. у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено у зв'язку з тим, що розподіл майна та визнання частки житлового будинку не є повноваженням сесії сільської ради, а також Львівським апеляційним судом не було надано рішення даного суду у відповідний строк Верхньовисоцькій сільській раді.

Вважаючи вказане рішення №59 протиправним, незаконним, таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-IV, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.5 ст.3 Закону №1952-IV державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст.6 Закону №1952-IV встановлено, що систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5, що зареєстрований в Мін'юсті України 18.02.2002р. № 157/6445, до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом України про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна, затверджене Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до пп. «а» п.8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майна, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують право власності на об'єкти нерухомого майна та не віднесені до правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 2 до Положення;

Колегія суддів зауважує, що Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно втратило чинність з 01.01.2013р. на підставі Наказу Міністерства юстиції №1844/5 від 14.12.2012р.

Таким чином, на підставі аналізу вказаних законодавчих положень, колегія суддів приходить до висновку, що з 01.01.2013р. органи місцевого самоврядування позбавлені повноважень щодо оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. №280/97-ВР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною 1 ст.26 Закону №280/97-ВР визначено вичерпний перелік питань, які вирішуються на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, яким не передбачено вирішення на сесії сільської ради питання, щодо оформлення права власності на нерухоме майно.

При цьому покликання апелянта на пп.10 п. «б» ст.30 Закону №280/97-ВР на переконання колегія суддів є безпідставними, оскільки згідно положень вказаної статті до делегованих повноважень виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад належить облік відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності та не стосується питання оформлення права власності на нерухоме майно.

На момент виникнення спірних правовідносин процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначено Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. №868, (далі - Порядок №868).

Відповідно до п.2 Порядку №868 державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Орган державної реєстрації прав проводить: державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна; державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно незалежно від місця розташування такого майна; облік безхазяйного нерухомого майна за місцем розташування такого майна.

На підставі аналізу вказаних законодавчих положень та враховуючи, що на момент прийняття оскаржуваного рішення XXXІІ сесії VІ скликання Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області №59 від 21.07.2015р. про відмову у оформленні права власності відповідач законодавчо позбавлений повноважень щодо оформлення права власності на нерухоме майно за заявою зацікавленої особи, а тому розглядаючи заяву позивача Сільська рада дотрималась вимог чинного законодавства та прийняла рішення з врахуванням принципів, передбачених ч.3 ст.2 КАС України.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що суб'єкт владних повноважень приймаючи спірне рішення діяв в межах законодавчо наданої компетенції.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Турківського районного суду Львівської області від 27 січня 2016 року у справі №458/957/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

Н.В. Ільчишин

Повний текст Ухвали складено 22.03.2016р.