Справа № 813/4366/15
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Справа № 876/12000/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Бедрій Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Луганській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.11.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Луганській області про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В :

14.08.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Луганській області про поновлення на роботі на посаді головного спеціаліста Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Краснолуцького міського управління юстиції.

В обґрунтування вимог зазначає, що її звільнено з посади головного спеціаліста Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Краснолуцького міського управління юстиції відповідно до п.6 ст.36 КЗпП у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. Зазначає, що про переїзд установи до іншої місцевості особисто не була повідомлена, відмову від переїзду не надавала. Крім того, з наказом про звільнення позивач не ознайомлена, трудову книжку не отримувала, відтак, таке звільнення вважає незаконним, прийнятим з грубим порушенням норм чинного законодавства.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.11.2015 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ № 216 від 02.02.2015 року Про звільнення ОСОБА_1. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Краснолуцького міського управління юстиції у Луганської області.

Головне територіальне управління юстиції у Луганській області не погодившись із таким судовим рішенням суду першої інстанції оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись у поданій апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у зв'язку з тим, що у липні 2014 році на сході України почалася активна фаза антитерористичної операції (обстріли, бомбардування, захоплення представників української влади з боку так званої «ЛНР»), Головне управління юстиції у Луганській області та його територіальні органи, які були розташовані на території, яка на даний час не контролюється українською владою, були вимушені переміститися до інших міст Луганської області.

Наказом Міністерства юстиції України від 25.11.2014 року №246/17 «Про переміщення органів та установ юстиції Луганської області» начальнику Головного управління юстиції у Луганській області доручено довести до відома працівників управління інформацію про переміщення відповідних органів та установ, та запропонувати здійснення переведення на роботу в іншу місцевість, одночасно попередивши про наступне звільнення на підставі п.6 ч.1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

На виконання Наказу-1 Головним управлінням юстиції у Луганській області було видано наказ від 25.11.2014 року № 46-В «Про переміщення органів та установ юстиції у Луганській області» (далі - Наказ 2), відповідно до якого Краснолуцьке міське управління юстиції та реєстраційна служба цього управління були передислоковані до міста Рубіжне Луганської області. Апелянт зазначає про те, що інформація про зміну умов праці була доведена до відома підпорядкованих структур шляхом направлення змісту наказу на електронні адреси підпорядкованих органів.

Звертає увагу суду на те, що законодавством не встановлено форми повідомлення працівника про його майбутнє переведення в іншу місцевість, хоча доцільно здійснювати документальне оформлення такої пропозиції.

Якщо працівник відмовляється від переведення в іншу місцевість разом із підприємством, трудовий договір із ним припиняється за п. 6 ч. 1 статті 36 КЗпП України після спливу двомісячного терміну попередження з виплатою вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України».

Відповідачу не було відомо де саме перебувала позивачка у цей період, а також у весь наступний період часу до 27.08.2015 року (дата надходження письмового звернення ОСОБА_1 на адресу Головного територіального управління юстиції). Вважають, що Головним управлінням юстиції у Луганській області було дійсно проведено весь перелік вищевказаних дій, спрямованих на доведення до відома працівників підпорядкованих органів змісту Наказу-2, про що свідчить наявність письмових відповідей працівників про надання згоди або відмову від переведення разом з установою в іншу місцевість (відповіді Брянківського, Алчевського, Антрацитівського, Свердловського, Стахановського та інших управлінь юстиції Луганської області.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що наказом в.о. начальника Головного управління юстиції у Луганській області від 25.11.2014 року №46-В «Про переміщення органів та установ юстиції Луганської області» зобов'язано забезпечити переміщення територіальних органів та установ юстиції Луганської області, що знаходяться на тимчасово неконтрольованій території, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Крім того, зобов'язано начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Луганській області довести до відома всіх працівників Головного управління юстиції у Луганській області, підпорядкованих територіальних органів та установ юстиції Луганської області про переміщення відповідних органів та установ, запропонувати їм переведення на роботу в іншу місцевість разом з відповідним органом або установою юстиції, одночасно попередивши про наступне звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, у разі відмови від переведення на роботу в іншу місцевість разом із органом або установою.

ОСОБА_1 працюючи в реєстраційній службі Краснолуцького міського управління юстиції з травня 2014 року займала посаду головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

02.02.2015 року наказом в.о. начальника Головного управління юстиції у Луганській області № 216 ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Краснолуцького міського управління юстиції на підставі акта від 01.12.2014 року № 16.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 з вищезазначеним наказом ознайомлено не було, як і не запропоновано переведення на роботу в іншу місцевість разом з органом або установою юстиції та не попереджено про наслідки відмови від такого переведення. Доказів протилежного відповідачем не надано, натомість, в своїх запереченнях на позовну заяву, відповідач покликається на те, що наказ № 46-В від 25.11.2014 року було розміщено на офіційному сайті управління, а тому позивачу мало бути відомо про такий.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт розміщення наказів на офіційному сайті не можна вважати єдиним та належним доказом ознайомлення працівника установи з даним документом , оскільки відповідно до пункту 6 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Відмови від переїзду з м. Красний Луч до м. Рубіжне для подальшого продовження роботи позивач не надавала, відтак винесений відповідачем наказ № 216 від 02.02.2015 року про звільнення ОСОБА_1 є протиправним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, крім іншого, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 Кодексу законів про працю України).

Укладення трудового договору, яке оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу, означає, що працівник і власник підприємства, установи або організації набули прав та взяли на себе обов'язки, встановлені для сторін трудового договору законодавством про працю.

Згідно з ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до пункту 6 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

У випадках коли працівник відмовляється від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством має подати роботодавцю письмову відмову від такого переведення.

Пункт 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснює судам, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачка із наказом ознайомлена не була, як і не запропоновано їй переведення на роботу в іншу місцевість разом з органом або установою юстиції та не попереджена про наслідки відмови від такого переведення. Відмови від переїзду з м. Красний Луч до м. Рубіжне для подальшого продовження роботи не надавала.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Судом першої інстанції зазначено, що з наказом про звільнення позивач ознайомлена не була, трудову книжку не отримувала, що підтверджується матеріалами справи, зокрема наказом про звільнення, на якому відсутній підпис позивача про ознайомлення з таким.

Посилання відповідача на те, що наказ № 46-В від 25.11.2014 року було розміщено на офіційному сайті управління, а відтак позивачу мало бути відомо про такий є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що пп. 1 п. 8 Порядку оприлюднення у мережі Інтернет інформації про діяльність органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.01.2002року № 3,визначено про вид інформації, яка розміщується на офіційному веб-сайті органу виконавчої влади. Даним Порядком не передбачено розміщення наказів, які стосуються кадрових питань, переміщень органів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що прийняття відповідачем оспорюваного наказу відбулося без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття об'єктивного рішення та без урахування права позивача на участь у процесі прийняття такого рішення, чим порушено наведені норми законодавства, а тому даний наказ суперечить нормам чинного трудового законодавства та підлягає скасуванню.

Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» в якому зазначено, що відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Суд наголошує, що відповідач діяв і прийняв оскаржуваний наказ всупереч ст. 43 Конституції України - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується та, не беручи до уваги ст. ст. 21, 31 КЗпП України, що будь-яка зміна трудової функції працівника, робочого місця, що виходить за межі трудового договору, не допускається без письмової згоди працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В супереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності його дій.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись, ч. 3 ст. 160, ст.ст. 41, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Луганській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.11.2015 року у справі № 813/4366/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді Л.Я. Гудим

Р.Й. Коваль

Повний текст

виготовлено 29.02.2016 року.