Справа № 2а-0870/7093/11
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" лютого 2016 р. м. Київ К/9991/62087/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_2

та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2012

у справі №2а-0870/7093/11

за позовом ОСОБА_2

до Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.08.2011 № 000041702 щодо визначення податкового зобов'язання із земельного податку за 2009, 2010 роки, від 12.08.2011 № 000041702 щодо визначення податкового зобов'язання із земельного податку за 2011 рік, а також про визнання протиправним дій Вільнянської МДПІ Запорізької області та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.11.2011 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Вільнянської МДПІ Запорізької області від 12.08.2011 № 000041702 щодо визначення податкового зобов'язання із земельного податку за 2009, 2010 роки та від 12.08.2011 № 000041702 щодо визначення податкового зобов'язання із земельного податку за 2011 рік. У задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2012 скасовано постанову суду першої інстанції, в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права: ст. 19 Земельного кодексу України, п. 276.1 ст. 276 Податкового кодексу України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 № 981 Вільнянську міжрайонну державну податкову інспекцію Запорізької області реорганізовано шляхом злиття з утвореною Вільнянською міжрайонною державною податковою інспекцією ДПС. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 Вільнянську міжрайонну державну податкову інспекцію ДПС реорганізовано шляхом приєднання до Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 Вільнянську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів реорганізовано шляхом приєднання до Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

На підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2008 позивачем у територіальної громади міста Вільнянськ Запорізької області в особі Вільнянської міської ради Вільнянського району Запорізької області придбано ? частки земельної ділянки площею 0,5032 га, розміщеної за адресою: АДРЕСА_1. Позивачу видано Державний акт на право власності на вказану частку земельної ділянки серії НОМЕР_1 від 22.07.2008. Згідно з договором від 14.05.2008 цільове призначення зазначеної земельної ділянки: «для розташування складських приміщень», а згідно з Державним актом - «для іншої комерційної діяльності».

На підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2008 позивачем у громадянина ОСОБА_3 придбано ? частки земельної ділянки площею 0,5915 га, розміщеної за адресою: АДРЕСА_2. Позивачу видано Державний акт на право власності на вказану частку земельної ділянки серії НОМЕР_2 від 19.01.2009. Згідно з вказаними договором від 22.05.2008 та Державним актом цільове призначення зазначеної земельної ділянки: «для розміщення ковбасного цеху».

Податковий орган здійснив нарахування позивачу у 2009 та 2010 роках податкових зобов'язань із земельного податку щодо вказаних земельних ділянок за ставкою, визначеною ч. 6 ст. 7 Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992 № 2535-ХІІ, а саме: як податок за земельні ділянки, зайняті житловим фондом, кооперативними автостоянками для зберігання особистих транспортних засобів громадян, гаражно-будівельними, дачно-будівельними кооперативами, індивідуальними гаражами і дачами громадян - у розмірі трьох відсотків суми земельного податку, обчисленого відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 вказаного Закону.

Позивач сплатив нарахований податковим органом земельний податок згідно із наданим йому податковим органом платіжним повідомленням про внесення платежу.

Податковим органом складено податкове повідомлення-рішення від 12.08.2011 № про донарахування податкового зобов'язання із земельного податку в загальній сумі 3690,69 грн., в т.ч: в сумі 1786,75 грн. за 2009 рік та в сумі 1903,94 грн. за 2010 рік.

Відповідач вважає, що ним було неправильно обчислено земельний податок результаті неправильного визначення цільового призначення земельних ділянок, оскільки цей податок у 2009-2010 роках повинен був обчислюватися за ставкою, встановленою ч. 1 ст. 7 Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992 № 2535-ХІІ, а саме: як податок із земель, грошову оцінку яких встановлено, - у розмірі одного відсотка від їх грошової оцінки.

Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що згідно з Державними актами на право власності серії НОМЕР_1 від 22.07.2008 та серії НОМЕР_2 від 19.01.2009 цільове призначення земельних ділянок - «для розміщення ковбасного цеху» та «для іншої комерційної діяльності» відповідно.

Податковим органом складено податкове повідомлення-рішення від 12.08.2011 № про визначення податкового зобов'язання із земельного податку за 2011 рік в сумі 1986,96 грн. При цьому при обчисленні вказаної суми земельного податку податковий орган посилався на положення п.п. 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України, згідно з якими ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 і 278 цього Кодексу.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на те, що придбані на підставі договорів від 14.05.2008 та від 22.05.2008 частки земельних ділянок належать до категорії «землі житлової та громадської забудови» та фактично не використовуються позивачем за цільовим призначенням, визначеним в Державних актах про право власності на такі земельні ділянки. Позивач, вказує, що такі земельні ділянки у 2009, 2010 роках підлягали оподаткуванню земельним податком за правилами, встановленими ч. 6 ст. 7 Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992 № 2535-ХІІ, а у 2011 році - п. 276.1 ст. 276 Податкового кодексу України.

Задовольняючи позов в частині вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.08.2011 № 000041702 (щодо земельного податку за 2009, 2010 роки), суд першої інстанції виходив з того, що податковий орган є відповідальним за своєчасність, повноту та достовірність нарахування позивачу земельного податку. Оскільки відповідач, нараховуючи позивачу у 2009 та 2010 роках земельний податок, здійснив нарахування такого податку, а платник його сплатив, то в подальшому відповідач не мав правових підстав для донарахування земельного податку за відповідні періоди.

Задовольняючи позов в частині вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.08.2011 № 000041702 (щодо земельного податку за 2011 рік), суд першої інстанції виходив з того, що визначене у Державних актах на право власності спірних земельних ділянок цільове призначення таких ділянок не є підтвердженням використання земельних ділянок позивачем в таких цілях.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.08.2011 № 000041702 (щодо земельного податку за 2009, 2010 роки) та № 000041702 (щодо земельного податку за 2011 рік), суд апеляційної інстанції виходив з того, що податковий орган правильно донарахував земельний податок.

Позивач оскаржує постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову в частині вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.08.2011 № 000041702 (щодо земельного податку за 2009, 2010 роки) та № 000041702 (щодо земельного податку за 2011 рік).

При перевірці в межах касаційної скарги правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Щодо вирішення справи в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.08.2011 № 000041702 щодо визначення податкового зобов'язання з земельного податку за 2009, 2010 роки в загальній сумі 3690,69 грн., суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ст. 2 Законі України «Про плату за землю» від 03.07.1992 № 2535-XII (далі - Закону № 2535-XII) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) сплачують земельний податок.

Згідно з ст. 5 Закону № 2535-XII об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності. Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю).

У відповідності до ст. 13 Закону № 2535-XII підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно з ч. 3 ст. 14 Закону № 2535-XII нарахування громадянам сум земельного податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 15 липня поточного року платіжне повідомлення про внесення платежу.

Відповідно до п.п. 4.2.1 п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо згідно з нормами цього пункту сума податкового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність та повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне і повне погашення нарахованого податкового зобов'язання та має право на оскарження цієї суми у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, якщо особа має у власності земельні ділянки, що є об'єктом оподаткування для платників земельного податку, така особа зобов'язана сплачувати земельний податок на підставі здійснених податковим органом нарахувань згідно із наданим податковим органом платіжним повідомленням про внесення платежу.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, податковий орган здійснював нарахування земельного податку позивачу за 2009 та 2010 роки шляхом видачі відповідних платіжних повідомлень. Позивачем на підставі вказаних платіжних повідомлень здійснено оплату податкових зобов'язань з земельного податку за 2009 та 2010 роки, що підтверджується квитанціями від 03.08.2009 серії РЕ № 142522 та від 09.08.2010 серії НР № 566744.

Закон № 2535-XII не передбачає підстав для здійснення повторного перерахунку податкових зобов'язань із земельного податку за певні періоди, в т.ч. у разі виявлення факту неправильного обчислення контролюючим органом таких зобов'язань в платіжному повідомленні при здійсненні первинного нарахування.

Отже, неправильне визначення податковим органом суми податкового зобов'язання із земельного податку в платіжному повідомленні не може бути підставою для донарахування такого податку в наступних податкових періодах.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо відсутності у податкового органу підстав для донарахування позивачу податкових зобов'язань з земельного податку за 2009-20100 роки, тобто за період, щодо якого відповідач вже здійснював нарахування такого податку, та за який платником погашено такі зобов'язання, є обґрунтованим.

Тому, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 12.08.2011 № 000041702.

Щодо вирішення справи в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.08.2011 № 000041702 щодо визначення податкового зобов'язання із земельного податку за 2011 рік в сумі 1986,96 грн., суд касаційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст. 270 Податкового кодексу України).

Згідно з абз. 2 п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 1 п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (абз. 1 п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України).

Зі змісту ст.ст. 193, 194, 195 Земельного кодексу України вбачається, що державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі. Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою, зокрема, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів.

Відповідно до п. 4. Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.1993 № 15 (чинного на час виникнення спірних відносин), державний земельний кадастр ведеться Держкомземом та його територіальними органами, які здійснюють його формування, ведення, збереження і забезпечують доступ до відповідної інформації органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно з п. 2 вказаного вище Положення державний земельний кадастр включає дані реєстрації права власності, права користування землею та договорів на оренду землі, обліку кількості та якості земель, бонітування ґрунтів, зонування територій населених пунктів, економічної та грошової оцінки земель.

Частиною першою статті 19 Земельного кодексу України визначено категорії земель за основним цільовим призначенням:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Системний аналіз вказаних положень дає підстави для висновку про те, що податковий орган здійснює нарахування земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру, в якому зокрема, міститься інформація щодо категорії та проведеної грошової оцінки земельної ділянки.

Ставки земельного податку встановлені у ст.ст. 272-280 Податкового кодексу України.

Як зазначено раніше, позиція податкового органу полягає в тому, що належні позивачу земельні ділянки у 2011 році необхідно оподатковувати у відповідності до положень п. 274.1 ст. 271 Податкового кодексу України, натомість позивач посилається на необхідність обкладання таких земель земельним податком за ставкою, встановленою п. 276.1 ст. 276 Податкового кодексу України.

Згідно з п. 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 і 278 цього Кодексу.

У відповідності до п. 276.1 ст. 276 Податкового кодексу України податок за земельні ділянки (в межах населених пунктів), зайняті житловим фондом, автостоянками для зберігання особистих транспортних засобів громадян, які використовуються без отримання прибутку гаражно-будівельними, дачно-будівельними та садівницькими товариствами, індивідуальними гаражами, садовими і дачними будинками фізичних осіб, а також за земельні ділянки, надані для потреб сільськогосподарського виробництва, водного та лісового господарства, які зайняті виробничими, культурно-побутовими, господарськими та іншими будівлями і спорудами, справляється у розмірі 3 відсотків суми земельного податку, обчисленого відповідно до статей 274 і 275 цього Кодексу.

Таким чином, для правильного вирішення справи судам необхідно було встановити до якої з визначених ст. 19 Земельного кодексу України категорій земель за цільовим призначенням згідно з даними державного земельного кадастру віднесено частки земельних ділянок, належних позивачу.

В апеляційній скарзі податковий орган посилався на те, що належні позивачу земельні ділянки належать до категорії земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Суд апеляційної інстанції не з'ясував, на підставі яких доказів відповідач дійшов таких висновків. Суд апеляційної інстанції не перевірив правильності застосування ставки земельного податку при визначенні податкового зобов'язання з такого податку за спірними податковими повідомленнями-рішеннями.

У матеріалах справи міститься лист Відділу Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області від 03.10.2011 № 2020 (т. 1 а.с. 77), в якому зазначено, що земельна ділянка, розміщена за адресою: Запорізька область, АДРЕСА_1 належить до категорії земель за цільовим призначенням: «для іншої комерційної діяльності, для розташування складських приміщень», а земельна ділянка, розміщена за адресою: АДРЕСА_2 - «для розміщення ковбасного цеху».

У матеріалах справи міститься також лист Відділу Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області від 24.10.2011 № 2157 (т. 1 а.с. 125), в якому зазначено, що вищезазначені земельні ділянки, належать до категорії земель за цільовим призначенням: «землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення».

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач наголошував на тому, що Відділом Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області у вищезазначених листах допущено помилку щодо категорії цільового призначення належних позивачу земельних ділянок, а саме: помилково вказано категорію «землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення» замість правильної категорії «землі житлової та громадської забудови». При цьому посилався на листи Відділу Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області від 03.04.2012 № 1984 та № 1987 (т. 2 а.с. 35-36).

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою вказані посилання позивача.

Вимоги ст.ст. 195, 196, 159 КАС України покладають на суд апеляційної інстанції, який здійснює апеляційний розгляд за правилами розгляду справи судом першої інстанції з урахуванням особливостей, встановлених законом для апеляційного розгляду, і може дослідити нові докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції, а також може дослідити докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу, обов'язок повно та всебічно з'ясовувати обставини, що є предметом доказування у справі.

Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно із ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому апеляційному розгляді справи суду слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанцій дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги та:

скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення постанови суду першої інстанції в силі в частині вирішення справи щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.08.2011 № 000041702 про визначення податкового зобов'язання із земельного податку за 2009 та 2010 роки;

скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.08.2011 № 000041702 про визначення податкового зобов'язання з земельного податку за 2011 рік із направленням справи на новий розгляд в цій частині до суду апеляційної інстанції.

Позивачем не оскаржується постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії. Суд касаційної інстанції вважає за правильне залишити постанову суду апеляційної інстанції в цій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 226, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2012 в частині скасування постанови суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Вільнянської міжрайонної державної податкової інспекції Запорізької області від 12.08.2011 № про визначення податкового зобов'язання із земельного податку в загальній сумі 3690,69 грн., в т.ч: в сумі 1786,75 грн. за 2009 рік та в сумі 1903,94 грн. за 2010 рік, скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції в цій частині.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2012 в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення Вільнянської міжрайонної державної податкової інспекції Запорізької області від 12.08.2011 № 000041702 про визначення податкового зобов'язання з земельного податку за 2011 рік в сумі 1986,96 грн. скасувати, а справу направити в цій частині на новий розгляд до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

У решті постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун