Справа № 826/16708/15
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2015 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 16.07.2015 № 2191/к про звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя; поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи; зобов'язати Міністерство юстиції України виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2015 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16.07.2015 № 2191/к «Про звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи»; поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя з 17.07.2015; стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.07.2015 по день поновлення на роботі.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2, згідно наказу заступника Міністра - керівника апарату від 14.10.2014 № 2257/к була призначена на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України.

Позивачу 13.05.2015 винесено попередження про вивільнення та запропоновано переведення на посаду провідного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України за строковим трудовим договором на час відсутності основного працівника ОСОБА_3, до дня фактичного виходу на роботу ОСОБА_3, з посадовим окладом 1392,00 грн. на місяць, від якої позивач відмовилася.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.07.2015 № 9191/к ОСОБА_2 була звільнена з посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя у зв'язку із скороченням посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи, з яким її ознайомлено 13.05.2015.

Вважаючи наказ Міністерства юстиції України від 16.07.2015 № 2191/к таким, що порушує її права, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки відповідач не виконав свій обов'язок та не запропоновував позивачу всіх наявних вакантних посад, то суд першої інстанції прийшов до висновку, що наказ Міністерства юстиції України від 16.07.2015 № 2191/к про звільнення ОСОБА_2 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством, оскільки під час звільнення позивача відповідачем було дотримано вимоги чинного законодавства та запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві, від якої позивач відмовилася. При цьому, апелянт звертає увагу, що сам по собі факт наявності інших вакантних посад на підприємстві не свідчить про можливість зайняття їх особою, яку звільняють, оскільки визначальним у даному випадку є наявність іншої роботи (вакантної посади) за відповідною професією, спеціальністю, яку позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 (далі - Закон №3723-XII) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Зі змісту частини 1 статті 30 Закону № 3723-ХІІ вбачається, що підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

У відповідності до положень ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Як вбачається з матеріалів справи підставою для видання оскаржуваного наказу та попередження стала постанова Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 р. № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» та наказ Міністерства юстиції України від 30.01.2015 № 152/к «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників апарату Міністерства юстиції України».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» з метою оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції, раціонального використання бюджетних коштів та на виконання пункту 9 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України від 28 грудня 2014 р. N 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, законодавчих актів України» щодо скорочення чисельності працівників державних органів на 20 відсотків Кабінетом Міністрів України постановлено ліквідувати Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності. Установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 24.10.2014 № 2310/к загальна кількість штатних одиниць апарату Міністерства юстиції України, до якого не входили Департамент державної реєстрації та Департамент державної виконавчої служби, складала 743 одиниці.

З метою виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17, з урахуванням того, що Міністерство юстиції України стало правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, наказом Міністерства юстиції України від 30.01.2015 № 152/к затверджено нову структуру та штатну чисельність працівників апарату Міністерства юстиції України загальною кількістю штатних одиниць 865, включаючи новоутворені Департамент державної реєстрації загальною кількістю штатних одиниць 100 та Департамент державної виконавчої служби загальною кількістю штатних одиниць 69.

Враховуючи утворення у структурі апарату Міністерства юстиції України двох нових департаментів із загальною кількістю штатних одиниць 169, у апараті Міністерства юстиції України передбачалося скорочення штатних одиниць загальною кількістю 47.

Зокрема, в структурі Міністерства юстиції України утворено Департамент судової роботи загальною кількістю штатних одиниць 60 (до цього загальна кількість штатних одиниць Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя складала 41 одиницю), до якого включено Управління представництва інтересів держави в міжнародних та іноземних судах із загальною кількістю штатних одиниць 17, яке раніше функціонувало в структурі Міністерства юстиції на правах окремого Департаменту із загальною кількістю штатних одиниць 21.

Отже, загальна кількість штатних одиниць новоутвореного Департаменту судової роботи підлягала скороченню на 2 одиниці.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

Пунктом 19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 із змінами і доповненнями передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 10.03.2015 № 21-52а15, від 19.05.2015 № 21-107а15.

Відповідач обґрунтовуючи правомірність своїх дій зазначає, що у відповідності до вимог чинного законодавства, позивач 13.05.2015 під підпис була попереджена про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників апарату Міністерства юстиції України та зміни його структури.

У цей же день, 13.05.2015 позивач у категоричній формі відмовилась від переведення на запропоновану посаду, про що власноручно зазначила у попередженні. З огляду на викладене, на думку відповідача, останній виконав обов'язок, передбачений ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49 -2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

Також, відповідач, посилаючись на норми ст. 42 КЗпП України, зазначає, що позивач не користувалась переважним правом на залишення на роботі під час вивільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці у Міністерстві юстиції вцілому та Департаменті судової роботи зокрема.

Крім того, відповідач вказує на те, що з урахуванням додаткових функцій, які були передані Департаменту судової роботи у зв'язку з включенням до його складу Управління представництва інтересів держави в міжнародних та іноземних судах, яке раніше функціонувало в структурі апарату Міністерства юстиції України на правах окремого структурного підрозділу, коло посадових обов'язків працівників Департаменту судової роботи, у тому числі головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України, також збільшилося, що підтверджується змістом Положення про Департамент судової роботи та експертного забезпечення правосуддя, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.09.2014 № 2040/к та Положення про Департамент судової роботи, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.05.2015 № 1582/к. Так, про збільшення кола функціональних обов'язків свідчить зміст посадової інструкції, затвердженої Директором департаменту судової роботи 16.07.2015.

Однак, як вбачається із структури та штатної чисельності, структурний підрозділ в якому позивач займала посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя збільшено на 19 посад шляхом об'єднання з іншим структурним підрозділом, а саме з Департаментом представництва інтересів держави в міжнародних та іноземних судах.

Отже, в новоствореному Департаменті введено додаткові посади, рівнозначні тій, на якій працювала позивач.

Разом з тим, позивачу було запропоновано лише одну вакантну посаду, яка є декретною. Більш того, запропоноване позивачу переведення на іншу посаду є пониженням по роботі.

Таким чином, доказів того, що позивачу було запропоновано всі наявні вакантні посади, відповідачем не надано. Разом з тим, відповідачем не надано інформації щодо всіх наявних на момент попередження та звільнення позивача вакантних посад, як і не надано інформації, що посада, яка пропонувалася позивачеві була єдиною вакантною.

Також, доводи апелянта про невідповідність кваліфікації позивача вакантним посадам є необгрунтованими, оскільки доказів проходження переатестації позивача з наданням відповідних висновків про рівень її знань та кваліфікації в установленому порядку, відповідачем не надано, як і не надано об'єктивного незалежного висновку спеціально утвореного для цієї мети органу в структурі відповідача щодо невідповідності її кваліфікації іншим вакантним посадам.

Крім того, апелянт посилався на те, що при звільненні позивача у зв'язку із скороченням штатів бралась до уваги менша продуктивність праці позивача порівняно із іншими працівниками; на підтвердження цього доводу представником Міністерства юстиції України надано таблицю розгляду звернень громадян, юридичних осіб та органів влади, згідно з якою позивач розглянула за останній рік найменшу кількість звернень серед працівників відділу.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що відповідна таблиця містить тільки кількісний показник не вказуючи, обсяг кожного звернення, складність, повторюваність чи винятковість, не типовість та специфічність, направлення звернення для розгляду за належністю за призначенням до іншого структурного підрозділу (органу) чи розгляд по суті.

Більше того, розгляд звернень громадян - це тільки одне із багатьох функцій головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України, а тому надана представником Міністерства юстиції України таблиця щодо кількості розглянутих звернень не відображає інтенсивності та продуктивності праці позивача порівняно з іншими працівниками.

На вимогу суду першої інстанції інформацію про перелік всіх вакантних посад апарату Міністерства юстиції України із зазначенням професійних та кваліфікаційних вимог до цих посад, відповідач не надав, обґрунтувавши вказане тим, що в період з 13.05.2015 і до моменту фактичного звільнення позивача до 16.07.2015 проводились організаційні заходи щодо реорганізації та оптимізації структури Міністерства юстиції України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач не виконав свій обов'язок та не запропоновував позивачу всіх наявних вакантних посад, які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення, у зв'язку з чим наказ Міністерства юстиції України від 16.07.2015 № 2191/к про звільнення ОСОБА_2 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, згідно наказу Міністерства юстиції України від 14.10.2014 №2257/к ОСОБА_2 призначено на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя.

Тоді як, згідно наказу Міністерства юстиції України від 16.07.2015 № 2191/к позивач була звільнена з посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи. Тобто звільнення позивача відбулося не з посади, на яку вона була призначена, що також свідчить про протиправність оскаржуваного наказу.

І лише 22.02.2016 наказом Міністерства юстиції України внесено до наказу від 16.07.2015 № 2191/к «Про звільнення ОСОБА_2.» такі зміни: слова «головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи» замінити словами «головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя».

Норми статті 235 Кодексу законів про працю України є нормами прямої дії, які зобов'язують орган, що розглядає трудовий спір, поновити незаконно звільненого працівника саме на попередню роботу, без урахування можливого призначення на посаду іншої особи.

Також, згідно частини 2 зазначеної статті Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до норм статті 116 Кодексу законів про працю України днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.

З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02. 1995 за №100 (в редакції на час виникнення спірних відносин) та листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 за N 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», позивачу належить до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.07.2015 по день поновлення на роботі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2015 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений 17.03.2016.

.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.