Справа № 825/389/16
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року Чернігів Справа № 825/389/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючої судді Житняк Л.О.

суддів Д'якова В.І., Соломко І.І.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Назаренка Н.Г.

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

23.02.2016 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, Державну виконавчу службу України (Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України), щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" відносно ОСОБА_1, в частині невиконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.01.2010 (ВП № 39414636) та з питань відмови у відновленні попереднього стану позивача:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про закінчення виконавчого провадження ВП № 39414636 від 12.02.2016 по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" та зобов'язати Державну виконавчу службу України (Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) повідомити Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про це судове рішення;

- зобов'язати відповідача, Державну виконавчу службу України (Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України), виконати рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" у повному обсязі;

- зобов'язати Державну виконавчу службу України (Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) примусити боржника, Головне управління Пенсійного фонду в Чернігівській області, зробити перерахунок додаткової пенсії на теперішній час, який (перерахунок) залучити до справи виконавчого провадження, здійснити заходи щодо виплати пенсії за минулий час та примусити вказаного боржника відновити попередній стан позивача (по виконанню рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.01.2010, позивач - заявник ОСОБА_1, ВП № 39414636, ВП №29341890). Зобов'язати Державну виконавчу службу України (Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) постійно контролювати хід виконання вказаних рішень судів.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.01.2010 досі не виконане, а отже підстав, передбачених законодавством, для закриття провадження немає. Крім того, на думку позивача, для повного виконання рішення Європейського суду боржник, одразу після виплати перерахованої пенсії за минулий час, повинен відновити попередній стан позивача за рішенням Європейського суду, тобто продовжувати нараховувати та виплачувати додаткову пенсію у встановленому судом розмірі до перших змін в законодавстві щодо цієї пенсії, чого теж не зроблено. Державний виконавець повинен проконтролювати відновлення попереднього стану позивача, і тільки після цього виникнуть підстави для закінчення виконавчого провадження. При цьому позивач вважає, що виконувати зазначене рішення Європейського суду потрібно незважаючи на проведені зміни у законодавстві щодо пенсій та відновити попередній стан позивача теж, оскільки зміни в законодавстві жодним чином не впливають на виконання остаточних рішень судів України. Позивач також зазначив, що державний виконавець наділений достатнім переліком повноважень з метою здійснення контролю за станом виконання рішень Європейського суду та судів України та повідомлення Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду про хід виконання останніх. Спірна постанова містить посилання на додаткову підставу закінчення виконавчого провадження, а саме висновки Європейського суду з прав людини по іншій справі. На думку позивача таке рішення за іншою справою, саме по собі не може бути підставою для закінчення виконавчого провадження. Одночасно позивач наголосив, що згідно рішень судів України відповідач вже був судом зобов'язаний виконати рішення Європейського суду у повному обсязі, попри це він продовжує ігнорувати рішення судів України, чим грубо порушує Конституцію та законодавство України.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову також заперечив та у його задоволенні просив відмовити.

Суд вживав заходи щодо надання відповідачу часу для можливості долучення до матеріалів справи витребуваних документів, а саме матеріалів виконавчого провадження по рішенню Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" відносно ОСОБА_1 (ВП № 39414636), однак вимога суду виконана не була. Також у справу було залучено в якості третьої особи Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області для можливості долучення до матеріалів справи матеріалів виконавчого провадження по виконанню рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.01.2010 (ВП №29341890), однак вимога суду також виконана не була.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Європейський суд з прав людини розглянувши справу "Москаленко та інші проти України" в своєму рішенні від 18.07.2013 постановив:

а) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

б) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження ВП №39414636 по виконанню вищезазначеного рішення Європейського суду.

Так, в лютому 2016 року поштовим зв'язком позивач отримав постанову від 12.02.2016 відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП № 39414636 (а.с.10).

Натомість позивач зазначає, що рішення національного суду про перерахунок та виплату позивачу додаткової пенсії у розмірі, визначеному ст.50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яке знаходиться на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, не виконується.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд зазначає наступне.

Зі змісту спірної постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.02.2016 вбачається, що вона винесена на підставі п.8 ч.1 ст.49 та ст.50 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №606-XIV).

За приписами п.8 ч.1 ст.49 Закону України №606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ст.50 Закону України №606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку, ст.49 Закону України №606-XIV визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми ст.50 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.02.2016, вона містить посилання на те, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 07.11.2013 № 4537 у розмірі 21 608,28 грн (еквівалент 2000 євро), платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 01.10.2014 № 7088 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 401,78 грн та платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 20.06.2014 № 954, від 20.06.2014 № 982 перерахована заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 13 850,24 грн.

Також спірна постанова містить посилання на додаткову підставу закінчення виконавчого провадження: "Листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі "Великода проти України", у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким Управління Пенсійного фонду України було зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Європейський суд дійшов висновку "що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні витрати заявниці, було внесено зміни. Відповідно обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01.11.2011, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці". Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19.01.2010, і таким чином для скарги немає підстав".

Тобто обґрунтовуючи свою правову позицію щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач посилався на дві обставини: фактичне виконання рішення національного суду, та висновки Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України".

Щодо такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як наявність правових висновків Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України", суд зазначає, що вичерпний імперативний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у ст.49 Закону України №606-XIV, не передбачає можливості розширеного або ж суб'єктивного тлумачення державним виконавцем таких норм. Натомість, висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України", яке відповідно до ст.17 Закону України №3477-IV є джерелом права, можуть бути застосовані при вирішенні спору по суті щодо правовідносин, які є аналогічними за своє суттю з описаними у такому рішенні, та стосуються визначення порушення певної статті Конвенції. Тобто, наявність рішення Європейського суду з прав людини за іншою справою, де містяться відповідні правові висновки та узагальнення, саме по собі не може бути підставою для закінчення виконавчого провадження.

Щодо посилання відповідача у спірній постанові на наявність фактичного виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії згідно платіжних доручень Міністерства юстиції України від 20.06.2014 № 954 та від 20.06.2014 № 982, суд зазначає, що рішення не виконано у повному обсязі, оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 29341890 (рішення національного суду) скасована в судовому порядку, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.01.2016. А отже, в силу преюдиціального значення зазначеної ухвали Вищого адміністративного суду України, підстави вважати рішення національного суду виконаним - об'єктивно відсутні, провадження поновлене, що також підтверджується скріншотами з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (а.с. 11, 12).

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України №606-XIV регулює правовідносини в сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Відповідно до ст.17 Закону України №606-XIV рішення Європейського суду з прав людини підлягають виконанню державною виконавчою службою з урахуванням особливостей, передбачених Законом України №3477-IV.

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (ч.1 ст.6 Закону України №606-XIV). Також державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ст.11 Закону України №606-XIV). Водночас порядок виконання рішення, за яким боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, передбачений ст.75 Закону України №606-XIV. Отже державний виконавець, як посадова особа, на яку покладено обов'язок примусового виконання рішення суду, зобов'язаний, згідно вимог Закону України №606-XIV, вчинити дії, визначені цим Законом, спрямовані на фактичне виконання рішення суду боржником.

Суд також враховує, що Закон України №606-XIV передбачає застосування заходів примусового виконання рішення до боржника у випадку невиконання ним рішення суду без поважних причин. Однак, припинення виплати пенсії в подальшому, вже після закінчення виконавчого провадження, не узгоджується з фактом повного виконання рішення національного суду.

Суд зазначає, що орган державної виконавчої служби, з метою вжиття заходів індивідуального характеру, передбачених у рішенні Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом виконання рішення національного суду, наділена переліком повноважень, а саме щодо здійснення постійного контролю за станом його виконання та повідомлення Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про хід виконання останнього.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не вчинено належного контролю за станом виконання рішення національного суду відносно позивача, у повному обсязі. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду також не надано.

При цьому Європейським судом з прав людини було надано правову оцінку факту припинення виплати пенсії з липня та листопада 2011 року.

Так, у рішенні вказано «Стосовно заяви №41016/12 Уряд надав документи, які підтверджують, що виплату частини боргу за рішенням суду було здійснено до листопада 2011 року; стосовно заяви №52222/12 надані документи свідчать, що заборгованість за рішенням суду була частково сплачена до липня 2011 року. У заяві №41356/12 підтвердження виконання рішення було відсутнє. Таким чином, Уряду не вдалося довести той факт, що виплата була проведена в повному обсязі». «20. Щодо низки заяв Уряд стверджував про відсутність порушень прав заявників. Він зазначив, що Закон України від 14.06.2011 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та постанова Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» зменшили суми, що виділяються з державного бюджету на виконання судових рішень про сплату соціальних виплат заявникам і що права заявників на ці виплати були відповідно зменшені. Він вважав, що скарги заявників були неприйнятними як явно необґрунтовані». «21. Суд зазначає, ще рішення, про які йдеться, були остаточними і підлягали виконанню, але не виконувалися державними органами протягом тривалого періоду часу, за що вони залишаються відповідальними. У подібній справі Судом було встановлено, що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію (див. рішення від 11.06.2013 у справі «Цибулько та інші проти України» (Tsibulko and Others v. Ukraine) [Комітет], заява № 65656/11, пункт 14). Більш того, Суд нагадує про свою усталену практику, згідно з якою нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання (див. рішення від 29.06.2004 у справі «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine) заява № 18966/02, пункт 55). Тому Суд відхиляє заперечення Уряду щодо прийнятності скарг заявників, і зазначає, що вищезгадані скарги не є явно необгрунтованими відповідно до підпункту «а» п.3 ст.35 Конвенції. Він також зазначає, що ці скарги не є неприйнятими з будь-яких інших підстав. Тому вони повинні бути визнані прийнятими. 22. Беручи до уваги свою усталену практику з цього питання (див. рішення від 15.10.2009 у справі «ОСОБА_4 проти України» (ОСОБА_4), заява № 40450/04 пп. 56-58 та 66-70), Суд постановляє, що було порушення п.1 ст.6 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників. Суд також вважає, що було порушення ст.13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням».

Факт сплати позивачу коштів, зазначених в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12 сторонами не заперечується, водночас перерахування заборгованості за рішенням національного суду у розмірі 13 850,24 грн згідно платіжного доручення Міністерства юстиції України від 20.06.2014 № 954 та від 20.06.2014 № 982, суд до уваги прийняти не може. Зазначена обставина не є підтвердженням виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати позивачу належного розміру пенсії в повному обсязі в силу преюдиціального значення ухвали Вищого адміністративного суду від 19.01.2016, враховуючи, що згідно з ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов'язковість рішень суду, тобто постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України, що відображено в ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України. Тобто підстав стверджувати, що рішення національного суду виконане в повному обсязі у суду немає, виконавче провадження ВП №29341890 (рішення національного суду) на момент розгляду справи в суді не закінчено.

Суд також зазначає, що відповідачем не вчинялись жодні дії спрямовані на здійснення постійного контролю за станом виконання рішення національного суду та повідомлення Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про хід виконання останнього. Відповідачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини, в зв'язку з чим, враховуючи положення ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12 в частині виконання рішення національних судів.

Враховуючи наведений вище висновок суду, за встановленого факту бездіяльності відповідача, суд зазначає, що наявність такого рішення суб'єкта владних повноважень, як постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 39414636 від 12.02.2016, унеможливлює виконання на користь позивача рішення національного суду у повному обсязі. В зв'язку з чим, для повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне скасувати зазначену постанову в частині виконання рішення національних судів. А отже позовні вимоги про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП № 39414636 від 12.02.2016 по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" належить задовольнити шляхом визнання протиправною та скасування постанови в частині виконання рішення національних судів.

Щодо похідних позовних вимог про зобов'язання відповідача виконати рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" у повному обсязі; зобов'язати примусити боржника, Головне управління Пенсійного фонду в Чернігівській області, зробити перерахунок додаткової пенсії на теперішній час, який (перерахунок) залучити до справи виконавчого провадження, здійснити заходи щодо виплати пенсії за минулий час та примусити вказаного боржника відновити попередній стан позивача (по виконанню рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.01.2010, позивач - заявник ОСОБА_1, ВП № 39414636, ВП №29341890); зобов'язати Державну виконавчу службу України (Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) постійно контролювати хід виконання вказаних рішень судів, - суд враховує, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч.2 ст. 2 КАСУ).

Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАСУ, компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, де, в контексті зазначеної норми, ч.4 ст.105 КАСУ визначено, які вимоги може містити адміністративний позов (про: скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; виконання зупиненої чи невчиненої дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень).

Відповідно дефініція ч.2 ст.162 КАСУ визначає, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача коштів; тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже абз.2 ч.2 ст.162 КАСУ підлягає тлумаченню з урахуванням викладеного висновку і повинен розумітися таким чином, що суд, обираючи спосіб захисту прав у сфері публічно-правових відносин, не може у своєму рішенні використовувати повноваження суб'єкта владних повноважень, оскільки адміністративний суд у виборі способу захисту прав у сфері публічно-правових відносин обмежується конституційними засадами. Тобто адміністративний суд не може ухвалити рішення щодо зобов'язання вчинити дії, які відносяться до дискреційних повноважень суб'єкта владних повноважень.

Так, нормативно-правові акти, які регулюють діяльність Державної виконавчої служби та відповідних управлінь та департаментів, наділяють відповідача повноваженнями, перебирання яких на себе судом суперечило б принципу законності.

Як встановлено ч.6 ст.8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" - державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів. При цьому ч.2 та ч.3 ст.10 цього Закону встановлені додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції; б) інші заходи, передбачені у Рішенні. 3. Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом. Також в силу ч.3 ст.11 Закону "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Таким чином, як зазначалось вище, орган державної виконавчої служби, з метою вжиття заходів індивідуального характеру, передбачених у рішенні Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом виконання рішення національного суду, наділена переліком повноважень, а саме щодо здійснення постійного контролю за станом його виконання та повідомлення Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про хід виконання останнього. При цьому державний виконавець, як посадова особа, на яку покладено обов'язок примусового виконання рішення суду, зобов'язаний, згідно вимог Закону України №606-XIV, вчинити дії, визначені цим Законом, спрямовані на фактичне виконання рішення суду боржником.

Тобто зазначені повноваження в даному випадку є саме дискреційними, а перебирання повноважень суб'єкта владних повноважень на себе судом буде суперечити принципу законності.

В зв'язку з викладеним, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повідомити Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про це судове рішення; зобов'язання відповідача постійно контролювати хід виконання рішень та зобов'язання відповідача виконати рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" у повному обсязі - слід відмовити.

Суд також звертає увагу на те, що Кодексом адміністративного судочинства України встановлена процедура судового оскарження рішення державного органу, прийнятого у зв'язку із здійсненням компетенції у відповідній сфері.

Так, з контексту позовних вимог вбачається, що позивач просить зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України примусити боржника, Головне управління Пенсійного фонду в Чернігівській області, зробити перерахунок додаткової пенсії на теперішній час, здійснити заходи щодо виплати пенсії за минулий час та примусити вказаного боржника відновити попередній стан позивача.

Як зазначалося вище, Закон України №606-XIV передбачає застосування заходів примусового виконання рішення до боржника у випадку невиконання ним рішення суду без поважних причин. Такі заходи передбачені ст.32 Закону України №606-XIV. Наведений в зазначеній статті перелік заходів примусового виконання рішення є вичерпним.

Тобто застосування будь яких інших заходів примусового виконання, що не передбачені законом є порушенням ст.19 Конституції України.

З огляду на вказане, зазначена вище позовна вимога про зобов'язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України примусити боржника, Головне управління Пенсійного фонду в Чернігівській області, зробити перерахунок додаткової пенсії на теперішній час задоволенню не підлягають.

Щодо частини позовної вимоги про залучення до справи виконавчого провадження перерахунку додаткової пенсії на теперішній час, суд також зауважує, що дана вимога є передчасною. При цьому самі по собі дії щодо залучення до справи виконавчого провадження перерахунку додаткової пенсії на теперішній час - дії які можуть відбутися в майбутньому, жодних негативних наслідків для позивача не спричиняють, враховуючи відсутність на момент розгляду справи такого перерахунку, а отже не можуть порушити його права, а відтак не створюють підстав для їх захисту.

Щодо позовної вимоги в частині зобов'язання примусити боржника, Головне управління Пенсійного фонду в Чернігівській області, відновити попередній стан позивача та позовної вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача з питань відмови у відновленні попереднього стану позивача, суд зазначає наступне.

Преамбулою Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. В свою чергу, положення ст.11 Закону України "Про виконання рішень судів та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлюють перелік дій, які вчиняються Органом представництва щодо вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, визначених ст.10 цього Закону. При цьому органом представництва є орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень. Тобто вирішення питання відновлення попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції, не належить до компетенції органів державної виконавчої служби. Лише у разі наявності судового рішення щодо повернення позивача у попередній стан, відповідачем могли би вчинятися відповідні дії, у межах визначених законом. Проте зазначені позовні вимоги жодним чином не стосуються діяльності відповідача в межах виконавчого провадження, що є предметом розгляду даної справи, оскільки рішенням Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" (ВП № 39414636), повернення в попередній стан позивача не передбачено.

Таким чином, враховуючи положення ч.3 ст.2, ч.2 ст.3, ч.1 ст.9, відповідно до ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в силу ст.19 Конституції України, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" відносно ОСОБА_1, в частині невиконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.01.2010 (ВП № 39414636).

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП № 39414636 від 12.02.2016 по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 № 1270/12 "Москаленко та інші проти України" в частині виконання рішення національного суду.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Л.О. Житняк

Судді В.І. Д'яков

І.І. Соломко