Справа № 818/168/16
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2016-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 р. Справа № 818/168/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Опімах Л.М. суддів Соколова В.М., Кунець О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Шевченко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, який він особисто та його представник підтримали в судовому засіданні, мотивуючи вимоги тим, що позивач 01.09.2015 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 30 грудня 2015 року Державною міграційною службою України йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Із зазначеним рішенням позивач не погоджується, просить його скасувати, зазначаючи, що інформація, яку він надавав при зверненні та в ході співбесіди перевірялася поверхово та не об»єктивно, ситуація в країні його походження належним чином не вивчалася. В той же час він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у своїй країні Іраку через зміну релігії з ісламу на християнство.

Представник відповідача проти позову заперечив та пояснив, що на основі всебічного вивчення наданих заявником матеріалів, а також матеріалів по країні походження ( Ірак), співбесід по уточненню викладених заявником фактів, вбачається, що залишивши навчання на підготовчому факультеті Сумського державного університету, всі заходи, які вживав позивач, були спрямовані на створення умов для звернення за захистом в Україні. Сам факт, що позивач пройшов обряд хрещення не може вважатися підтвердженням щирості його віри, він не довів, що зміна віросповідання вплинула на його спосіб життя, стала формою його світогляду. Твердження позивача, про те, що він повідомив рідним про зміну релігії, через що вони почали йому погрожувати, не є переконливими та не доведені. При цьому, позивач сам повідомляв, що в Іраку є місця, де християнам безпечно проживати - це Іракський Курдистан. Це підтверджує також інформація по країні походження. В Іракському Курдистані мешкає рідний брат позивача, від якого він погроз не отримує. Відповідно до «Рекомендаций УВКБ ООН по международной защите №4: Альтернатива бегства или перемещения внутри страны согласно статье 1А(2) Конвенции 1951 года о статусе беженцев и/или Портокола к ней 1967 года, 23 июля 2003, HCR/GIP/03/04», доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/51f8f69c0.html, остання дата доступу 18.11.15, можна зробити висновок, що у позивача є альтернатива внутрішнього переміщення та проживання в Іракському Курдистані або в м.Басра, де не існує ризику для життя.

Представник третьої особи проти позову також заперечив, пояснивши, що заявник не навів достовірних фактів, які свідчили б про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства ( підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Він не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1,13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Насирія, Ті-Кар, Ірак, є громадянином Іраку, араб за національністю, 23 листопада 2010 року прибув в Україну та вступив до підготовчого факультету Сумського медичного факультету Сумського державного університету, навчання на якому залишив через три місяці.

21.03.2011 р. заявник звертався до сектору міграційної служби у Сумській області із заявою про визнання біженцем (на час звернення діяв Закон України "Про біженців" від 21.06.2001 р.), однак, Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 631-11 від 31.10.2011 р. йому було відмовлено у визнанні біженцем. Не погодившись з таким рішенням, він оскаржив його до суду, але постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03 травня 2012 року в задоволенні позову відмовлено. ( а.с. 93-101)

В 2014 році позивач знову звертався до Державної міграційної служби України з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за якою також було прийняте рішення про відмову в наданні такого статусу. Позивач оскаржив рішення до суду, однак, постановою Сумського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. ( а.с. 102-109)

01 вересня 2015 року позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки змінилися обставини, зазначені в попередніх його звернення, а саме 18.09.2014 року він пройшов обряд хрещення та став православним християнином, вважає, що в разі повернення його до Іраку йому загрожує смертельна небезпека. ( а.с.41-44)

За результатами розгляду заяви позивача, Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області був складений висновок, яким встановлено, що заявник не навів достовірних фактів, які свідчили б про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства ( підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини та не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1,13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». ( а.с.69-76)

30 грудня 2015 року Державною міграційною службою України прийняте рішення № 915-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ( а.с.80)

Суд вважає, що, Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин, за якими ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання статусу біженця та прийнято обґрунтований висновок, а рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем ОСОБА_1 є правомірним, виходячи з такого.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до пунктів п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця, повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Щодо релігійних переконань позивача, судом встановлено, що на співбесідах, проведених з ним працівниками УДМС України в Сумській області, позивач надав свідоцтво про хрещення ( а.с.45) та стверджував, що будучи послідовником вчення Свідків Ієгови згодом розчарувався у їх вченні, добре розібрався в православній релігії та прийняв православ»я. Однак, в ході співбесіди виявив лише поверхову обізнаність в поняттях християнства, пояснив, що не поширює інформацію про свої релігійні погляди та приховує цей факт від знайомих мусульман.

Суд вважає, що побоювання позивача щодо існування загрози його життю при поверненні до Іраку, у зв'язку зі зміною віри на християнство, є лише припущенням позивача, оскільки, як вбачається з протоколів співбесід, проведених спеціалістами УДМС України в Сумській області, жорстокого або принизливого ставлення до нього в Іраку не застосовувалось.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, які знаходяться в подібному положенні в країні громадянської належності свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Крім того, у позивача є альтернатива внутрішнього переміщення та проживання в Іракському Курдистані або в м.Басра, де не існує ризику для життя. ( а.с. 56-59, 77-78).

З огляду на викладене, суд вважає, що обставини, викладені позивачем при зверненні 01.09.2015 року до УДМС в Сумській області, не є такими, що свідчать про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Як встановлено частиною 6 статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно ч.9 ст.9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що працівниками УДМС України в Сумській області проводилися співбесіди із заявником, зокрема, 15.09.2015, 02.11.2015 року, видано позивачеві довідку про звернення за захистом в Україні, направлено позивача на медичне обстеження, оформлено необхідні документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідні документи, згідно вимог ст. 12 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приєднано до матеріалів особової справи позивача), на підставі матеріалів якої складено письмовий висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, в зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст. 1 Конвенції про статус біженця від 28 липня 1951 року та Протоколу від 31 січня 1967 року, враховуючи той факт, що не встановлено обґрунтованих побоювань, які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювань застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, відповідно до статті 6 Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", УДМС України в Сумській області вірно зазначено про доцільність відмови громадянину Іраку ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.12 ст.9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

У відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В ході судового розгляду справи встановлено, що УДМС України в Сумській області неодноразово проводились співбесіди з заявником з метою з'ясування всіх обставин справи, необхідних для прийняття рішення за поданою заявою, проводився аналіз матеріалів офіційних джерел по країни походження позивача. При цьому, перевірка фактів, обставин та підстав, зазначених позивачем у заяві про надання статусу біженця здійснена відповідачем на основі всебічного вивчення та оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Враховуючи, що позивач не надав ані свідчень, ані документів на підтвердження фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, які є дискримінаційними, а відповідач не виявив таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у ОСОБА_1 не склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", а відтак рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 року № 915-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним і обгрунтованим .

Відповідно до частини другої 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд вважає, що Державна міграційна служба України, приймаючи рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч. 3 ст. 2 КАС України.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - відмовити за необгрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис) Л.М. Опімах

Судді ( підпис) В.М.Соколов

( підпис) О.М.Кунець

Повний текст постанови складений 18 березня 2016 року.

З оригіналом згідно

Суддя Л.М. Опімах