Справа № 813/119/16
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року № 813/119/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Зубач С.А.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Клапчука Р.Я., Боєчка Р.С.

розглянувши у відкритому судовому з асіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення, -

Встановив:

ОСОБА_4 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.12.2015 №03.01/17.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що статтею 12 Закону України «Про імміграцію» встановлено підстави скасування дозволу на імміграцію, однак таке обгрунтування відповідача, яке зазначено у спірному рішенні не є «іншим випадком», (правовою підставою), для скасування дозволу на імміграцію, у розумінні п.6 ст. 12 цього Закону. Під час процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідачем порушено «Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 № 983(надалі Порядок). Рішення опікунської ради при виконкомі Мостиської міської ради від 29.01.2005 №1, яким ОСОБА_4 призначено помічником (піклувальником) над одинокими пенсіонерами ОСОБА_5, 330 р. н. та її братом ОСОБА_6 1934 р. н., інвалідом 1 групи, з їхньої згоди з 01.02.2005 є чинним, в судовому порядку не оскаржувалося. Зазначає, що в даному випадку, Позивача призначено повноважним, на той час, ограном опіки та піклування помічником (піклувальником) над одинокими пенсіонерами. А стаття 60 ЦК України, на яку посилається Позивач, визначає встановлення опіки та піклування судом в інших випадках (у разі визнання особи недієздатною, у разі обмеження її цивільної дієздатності, тощо). Крім того, рішення про надання дозволу в 2005 прийнято компетентним органом ВГІРФО УМВСУ у Львівській області, а скасування дозволу на імміграцію, прийняте правонаступником, який також є компетентним органом з порушенням принципу пропорційності, є формальним і не містить інформації щодо конкретних обставин, за яких може бути скасовано дозвіл на імміграцію. Така правова позиція викладена у Постанові Вищого адміністративного суду України №К/9991/46615/11 від 18.09.2013 р. Вважає рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 від 15.12.2015 №03.01/17 протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позові та додаткових письмових поясненнях, просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, мотивуючи тим, що територіальний орган ДМС України вправі самостійно здійснювати перевірку правомірності надання іноземцям дозволів на імміграцію в Україну та вживати відповідних заходів щодо скасування дозволів, виданих з порушенням вимог чинного законодавства. Підставою для встановлення піклування над фізичними особами є обмеження їх цивільної дієздатності, а частина 2 ст. 60 ЦК України передбачає імперативну норму, яка відносить встановлення піклування до компетенції суду. Зазначає, що "помічник" не є піклувальником у точному значенні слова, оскільки призначається для надання допомоги повністю дієздатній фізичній особі і на її прохання (за її вибором). Такий висновок викладено у підручнику "Цивільне право". Крім цього, відповідно до науково-практичного коментаря до Цивільного кодексу України стаття 78 ЦК присвячена наданню фізичній особі допомоги у здійсненні її прав та виконанні обов'язків без встановлення опіки чи піклування. Пунктом 2.3. Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99 №34/166/131/88 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 за №387/3680) визначено, що над повнолітніми дієздатними особами, які за станом здоров'я не можуть самостійно захищати свої права і виконувати свої обов'язки, піклувальник може бути призначений лише на їх прохання. Відповідно до вимог п. 2 ч. З ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України. Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені ст. 6 вказаного Закону. Вважає, що оскаржуване рішення ГУ ДМС України у Львівській області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, оскільки такий було надано за відсутності на той час визначених законодавством підстав, а саме призначення позивача помічником а не піклувальником, є правомірним та просить повністю відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, наведених у письмових запереченнях на позов, просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши думку представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

За результатами проведеної перевірки про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 та документування посвідкою на постійне проживання Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ (далі- Закон №2491-ІІІ) було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу від 15.12.2015 №03.01/17.

Не погодившись із прийнятим рішенням ОСОБА_4 оскаржив його до суду.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Законом України "Про імміграцію", Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983.

Судом встановлено, що громадянин Азербайджанської Республіки Азізов Зограб Агамехті огли прибув до України у 2004 та одержав ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який наданий Державною податковою адміністрацією України.

09.03.2004 державним реєстратором зареєстровано позивача фізичною особою - підприємцем та видано Свідоцтво про державну реєстрацію серії В00 №425374.

18.01.2005 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

29.01.2005 рішенням №1 опікунської ради при виконкомі Мостиської міської ради ОСОБА_4 призначено помічником (піклувальником) над одинокими пенсіонерами ОСОБА_5 1930 р.н. та її братом ОСОБА_6 1934 р.н. інвалідом 1 групи з їхньої згоди з 01.02.2005.

20.05.2005 ВГІРФО УМВСУ у Львівській області надало позивачу дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.2 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документувало це тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії ЛВ №005371 безстроково.

У кінці грудня 2015 позивач поштовою кореспонденцією отримав лист ГУ ДМС України у Львівській області про скасування дозволу на імміграцію на підставі п.6 ч. 1 ст. 12 Закону №2491-ІІІ.

Позивач вважає таке рішення безпідставним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно з п. 2, 3 ст. 6 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до підпунктів 6, 33 п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМУ від 20 серпня 2014 р. № 360 приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу; здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності.

Згідно з пунктом 7 вказаного Положення ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Пунктом 2 ч. З ст. 4 Закону №2491-ІІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правововідносин) передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені ст. 12 Закону №2491-ІІІ, згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Рішення від 15.12.2015 №03.01/17 про скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію в Україну було прийнято на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону №2491-ІІІ.

Виходячи з вимог п.6) ст. 12 Закону №2491-ІІІ «інші випадки» повинні бути передбачені законами України.

Як вбачається з Висновку Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 15.12.2015 «про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_4» підставою для прийняття рішення про надання іноземцю та особі без громадянства дозволу на імміграцію відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 4 Закону №2491-ІІІ може бути тільки рішення суду про призначення опікуном чи піклувальником над громадянами України або про встановлення над ним опіки чи піклування громадянина України.

Відповідач фактично вказує на «помилку» органу (посадових осіб), який прийняв рішення про надання дозволу на імміграцію та документував Позивача відповідною посвідкою.

В той же час, відповідач з посиланням на норми Цивільного кодексу України, підручник "Цивільне право" та науково-практичний коментар до Цивільного кодексу України не бере до уваги той факт, що позивач рішенням опікунської ради при виконкомі Мостиської міської ради від 29.01.2005 був призначений помічником (піклувальником) над громадянами України.

Суд зауважує, що сам аналіз норм Цивільного законодавства, з теоретичної точки зору, не може бути підставою скасування дозволу на імміграцію в розумінні ст. 12 Закону №2491-ІІІ.

Цей «інший випадок», настання якого іммігрантом матиме наслідком юридичну відповідальність саме іммігранта у вигляді скасування дозволу на імміграцію, як було вище зазначено, повинен бути передбачений лише законами України.

Ні Закон України «Про імміграцію», ні Цивільний кодекс України, будь-який інший Закон України не передбачає такої підстави для скасування дозволу на імміграцію, як виявлення органами Державної міграційної служби України своєї помилки через 10 років після видачі посвідки компетентним органом - ВГІРФО УМВСУ у Львівській області.

Рішенням опікунської ради при виконкомі Мостиської міської ради від 29.01.2005 №1 яким ОСОБА_4 призначено помічником (піклувальником) над одинокими пенсіонерами ОСОБА_5, 1930 р. н. та її братом ОСОБА_6 1934 р. н., інвалідом 1 групи, з їхньої згоди з 01.02.2005 є чинним, в судовому порядку не оскаржувалося.

Судом також враховано ті обставини, що Позивач зареєстрований в Україні як суб'єкт підприємницької діяльності, є власником нерухомого майна в Україні - земельної ділянки та житлового будинку, сплачує податки, не порушує чинного законодавства України та є дідусем ОСОБА_10 і ОСОБА_11, які народилися на території України та є громадянами України.

Суд не приймає до уваги надані представником відповідача довідки Крисовицької сільської ради Мостиського району Львівської області від 18.01.2016 №02-18/ та письмові пояснення сусідів позивача про факт непроживання ОСОБА_4 за місцем реєстрації: АДРЕСА_2, оскільки такі докази зібрано після прийняття спірного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачем (управлінням міграційної роботи Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області) у червні-липні 2013 вже проводилася перевірка законності залишення на постійне проживання на території України ОСОБА_4. На той період підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію відповідач не виявив.

Відповідно до п.23 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Всупереч вимогам п.23 вказаного Порядку Позивача не запрошували для надання пояснень, що є порушенням процедури розгляду даного питання.

Аналізуючи спірне рішення в контексті частини 3 ст. 2 КАС України суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 від 15.12.2015 №03.01/17 прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 №1983 .

Суд вважає, що при прийнятті рішення повинен застосовувати та враховувати практику Європейського Суду з прав людини, який неодноразово вказував в своїх рішеннях що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів.

Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 по справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) ЄСПЛ зазначив, що аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Отже, Позивачі не можуть нести тягар відповідальності за будь-які порушення, вчинені працівниками державних органів під час вирішення їх звернень щодо отримання дозволів на імміграцію без наявності з їх боку порушень діючого законодавства України.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено.

Частиною 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 3 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, сукупність вищенаведених, підтверджених документально та встановлених обставин дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

Постановив:

Позов задовольнити.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 від 15.12.2015 №03.01/17.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Суддя Р.М. Брильовський