Справа № 804/12310/13-а
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м. Київ К/800/22722/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Іваненко Я.Л., Мойсюк М.І., провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2015р. у справі за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Міського комунального підприємства "Автопідприємство санітарного транспорту" про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2013 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до Міського комунального підприємства "Автопідприємство санітарного транспорту" з вимогами про стягнення заборгованості.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.10.2013р., залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2015р., в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відхилення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суди виходили з того, що відповідачем вжито всіх необхідних заходів, передбачених законодавством щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання, тому стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

За змістом статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Частиною 1 ст. 20 вказаного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від "Про систему оподаткування" (чинного на час виникнення спірних правовідносин), а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року № 3483-IV "Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість" зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Як встановили суди, відповідач протягом 2012 року щомісячно інформував центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме, подавав звіти за формою № 3-ПН, крім того, приймав участь у міських і районних ярмарках вакансій, що підтверджується листом Ленінського районного центру зайнятості від 20.05.2013р. за № 8, за № 01-1941 від 03.09.2013р. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог та спростування доводів відповідача Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів відповідних доказів не надало.

Таким чином, що суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, тому на відповідача не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 20.06.2011р. (справа № 21-60а11).

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ним рішень.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відхилити, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді Іваненко Я.Л.

Мойсюк М.І.