Справа № 823/5011/15
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/5011/15 Головуючий у 1-й інстанції: Тимошенко В.П. Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Грищенко Т.М., Лічевецького І.О.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Центрального Відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_2 про скасування постанов та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Центрального Відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_2 про скасування постанов та зобов'язання вчинити дії відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову у справі, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своєї скарги позивач посилається на наявність у нього переважного права звернення стягнення на передане в іпотеку майно, а накладені відповідачем арешти на нерухоме майно унеможливлюють реалізацію такого права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованої 10 вересня 2015 року, позивач дізнався, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт постановами Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА№795150 від 28 квітня 2010 року та №34478360 від 10 жовтня 2012 року.

Порушення своїх прав внаслідок накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, позивач обґрунтовує наступним:

Між ОСОБА_2 (позичальник) та АКІБ «УкрСиббанк» (банк) 17 березня 2008 року укладено кредитний договір №0, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 18000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 90900 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених договором, повернути кредит, сплачувати комісію та інші передбачені платежі.

Згідно додатку №1 до договору «Графік погашення кредиту» позичальник зобов'язався погашати суму нааданого кредиту в період з 17 березня 2008 року по 15 березня 2024 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором від 17 березня 2008 року №0 на суму 18000 доларів США, а також за кредитним договором від 17 березня 2008 року №0 в сумі 1027,27 грн., між АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №79978 від 17 березня 2008 року, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Ринкова вартість предмету іпотеки згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності становить 201300 грн.

Відповідно до договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) передало у власність ТОВ «Кей-Колект» (фактору) свої права вимоги за зобов'язанням, зокрема, ОСОБА_2 по кредитному договору №0 від 17 березня 2008 року, у зв'язку з чим 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» (цедент) та ТОВ «Кей-Колект» (цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 29 липня 2012 року приватним нотаріусом Саєнко Е.В. на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року зареєстровано іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект».

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку про правомірність постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА№795150 від 28 квітня 2010 року та №34478360 від 10 жовтня 2012 року винесених Центральним відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови від 28 квітня 2010 року) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Частиною 1 ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови від 28 квітня 2010 року) встановлено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

В силу вимог ч.2 ст.55 зазначеного Закону (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови від 28 квітня 2010 року) державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частиною 6 ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови від 28 квітня 2010 року) передбачено, що арешт застосовується: для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

З наведених норм вбачається право державного виконавця накладати арешт на майно боржника з метою збереження майна останнього, що підлягає наступній передачі стягувачу або реалізації.

Згідно ч.1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови від 28 квітня 2010 року) стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Відповідно до ч.3 ст.52 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови від 28 квітня 2010 року) для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Норми щодо звернення стягнення на заставлене майно аналогічні наведеним містяться в Законі України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною станом на день прийняття постанови Центральним відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 10 жовтня 2012 року №34478360.

З матеріалів справи вбачається, що права вимоги позивача по кредитному договору від 17 березня 2008 року №0 та договору іпотеки №79978 від 17 березня 2008 року виникло на підставі договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року та договору відступлення права вимоги вза договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року.

Приймаючи до уваги, що постанова Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції АА№795150, на підставі якої накладено арешт нерухомого майна загальною площею 44 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, була винесена 28 квітня 2010 року, тобто до виникнення у позивача відповідного права вимоги на предмет іпотеки, колегія суддів вважає вимогу позивача по скасуванню зазначеної постанови необґрунтованою та безпідставною. При цьому, жодних доказів щодо порушення прав АКІБ «Укрсиббанк», як іпотекодержателя на час винесення оскаржуваної постанови, та звернення останнього з вимогами щодо усунення таких порушень суду не надано.

З оскаржуваної постанови Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №34478360 від 10 жовтня 2012 року вбачається, що при примусовому виконанні, зокрема, виконавчого листа №2-1761 від 23 квітня 2010 року, виданого Соснівським районним судом м.Черкаси, про стягнення на користь юридичних осіб боргів на загальну суму 151260,78 грн., накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Згідно наявної в матеріалах справи постанови про відкриття виконавчого провадження від 26 вересня 2012 року ВП№34478360 державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-1761, виданого 23 квітня 2010 року Соснівським районним судом м.Черкаси, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» боргу в сумі 148672,87 грн.

З наведеного вбачається, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 жовтня 2012 року винесена старшим державним виконавцем Харченко К.Г. Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції саме в інтересах позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» боргу в сумі 148672,87 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що його права по кредитному договору від 17 березня 2008 року №0 та договору іпотеки №79978 від 17 березня 2008 року виникло саме з дати укладання вказаних договорів, однак зазначене твердження апелянта не відповідає дійсності, оскільки відповідно до вказаних договорів таке право виникло у АКІБ «УкрСиббанк» і лише після укладання договорів факторингу №2 від 13 лютого 2012 року та договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року такі права перейшли до ТОВ «Кей-Колект».

З матеріалів справи вбачається, що дії відповідача по винесенню оскаржуваних постанов АА№795150 від 28 квітня 2010 року та №34478360 від 10 жовтня 2012 року, якими накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_2, а саме, квартиру АДРЕСА_1, є правомірними та вчиненими відповідно до Конституції України та норм Закону України «Про виконавче провадження» (чинних на момент винесення оскаржуваних постанов).

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували настання заставного випадку згідно договору іпотеки та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки, оскільки відсутні рішення суду та виконавчі написи нотаріуса, які є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, а також не надано доказів позасудового врегулювання, оскільки згідно договору іпотеки від 17 березня 2008 року №79978 позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.5.2 договору).

Також судом встановлено відсутність належних доказів, що вартість предмета застави (іпотеки) не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

В силу ч.6 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Матеріалами справи не підтверджується вилучення або примусова реалізація арештованої квартири АДРЕСА_1, а тому арешт майна в межах суми стягнення за виконавчими документами, в тому числі і зазначеного вище майна ОСОБА_2, не порушує чи обмежує права позивача на задоволення його вимог за договором. При цьому, згідно вищенаведеної ч.6 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, вимоги заставодержателя задовольняються в першу чергу, а залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» та правомірності постанов АА№795150 від 28 квітня 2010 року та №34478360 від 10 жовтня 2012 року, якими накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2, а також відсутності правових підстав для зобов'язання відповідача винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 21 березня 2016 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді Т.М.Грищенко

І.О.Лічевецький

.

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Грищенко Т.М.

Лічевецький І.О.