Справа № 161/10756/13-а
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року м. Київ К/800/38418/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Шведа Е.Ю.,

суддів Горбатюка С.А.,

Мороз Л.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за

касаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2013 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року

у справі № 161/10756/13-а

за позовом ОСОБА_2

до Луцької міської ради

про визнання частково недійсним рішення Луцької міської ради,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Луцької міської ради, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати частково недійсним, в частині застосування норм, рішення Луцької міської ради від 24 червня 2009 року № 42/20 «Про впорядкування орендної плати за землю» до підприємця ОСОБА_2 по договору оренди від 11 грудня 2002 року земельної ділянки загальною площею 5257 кв.м., наданої строком на 25 років для обслуговування денної стоянки автомобілів для обслуговування ринку на АДРЕСА_1.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Доводи касаційної скарги мотивовані тим, що спірне рішення відповідача порушує його права, оскільки на підставі вказаного рішення позивачу надіслано пропозицію укласти додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, в якій розмір орендної плати значно більше, ніж в укладеному ним з відповідачем договорі. Укладенню договору оренди, рівноцінно як і додаткових угод до договору, має передувати рішення органу місцевого самоврядування про укладення відповідного договору або ж внесення змін до нього, вважає позивач. Також позивач зазначає, що спірне рішення не може бути до нього застосовано, оскільки стосується тільки нових договорів, які будуть укладені після його прийняття.

В запереченнях, що надійшли на адресу суду, відповідач вважає касаційну скаргу необґрунтованою, тому просить залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Судами встановлено, що між Луцькою міською радою та підприємцем ОСОБА_2 11 грудня 2002 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 5257 кв.м. строком на 25 років для обслуговування денної стоянки автомобілів для обслуговування ринку на АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Луцького нотаріального округу Ариванюк Т.О. і зареєстрований Луцьким міським управлінням земельних ресурсів в Книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею 21 грудня 2002 року за № 554. Відповідно до п. 2.2 вказаного договору, грошова оцінка земельної ділянки станом на 16 вересня 2002 року згідно з довідкою № 367, виданою Луцьким міським управлінням земельних ресурсів становить 1578677,10 грн.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що плата за оренду земельної ділянки вноситься «Орендарем», щорічно, у вигляді орендної плати у розмірі одного відсотка грошової оцінки земельної ділянки.

Луцькою міською радою 24 червня 2009 року прийнято рішення «Про впорядкування орендної плати за землю» № 42/20, яким встановлено річний розмір плати за землю у відсотках від нормативної грошової оцінки земельної ділянки залежно від її функціонального використання. Зобов'язано управління Держкомзему в місті Луцьку Волинської області при підготовці проектів договорів оренди землі встановлювати розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності відповідно до додатку.

Згідно з проектом додаткової угоди, яка долучена до пропозиції відповідача позивачу, орендна плата встановлюється у розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить на 2013 рік - 376870, 12 грн.

Позивач, вважаючи таке рішення відповідача незаконним, звернувся до суду з даним позовом про визнання його частково недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне рішення Луцької міської ради відповідає вимогам закону, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

П. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено повноваження сільської, селищної, міської ради вирішувати відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю").

Ч. 4 вказаної статті передбачено, що річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою:

для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю»;

для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю».

Ч. 1 ст. 7 Закону України «Про плату за землю» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що ставки земельного податку з земель, грошову оцінку яких встановлено, встановлюються у розмірі одного відсотка від їх грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у частинах п'ятій - десятій цієї статті та частині другій статті 6 цього Закону.

Згідно з ч. 5 ст. 7 Закону України «Про плату за землю» ставки земельного податку за земельні ділянки (за винятком сільськогосподарських угідь) диференціюють та затверджують відповідні сільські, селищні, міські ради виходячи із середніх ставок податку, функціонального використання та місцезнаходження земельної ділянки, але не вище ніж у два рази від середніх ставок податку з урахуванням коефіцієнтів, встановлених частиною другою і третьою цієї статті.

Позивачем не доведено та не надано жодних доказів, що спірним рішенням Луцька міська рада затвердила річний розмір орендної плати всупереч наведеним нормам законодавства.

Крім того, судами встановлено, що спірне рішення є регуляторним актом в розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та відповідає його вимогам. Так, проект рішення розміщено на офіційному WEB-сайті Луцької міської ради; опубліковано повідомлення про оприлюднення проекту рішення в газеті «Луцький замок» від 07 травня 2009 року; проведено і оприлюднено в газеті «Луцький замок» від 07 травня 2009 року аналіз регуляторного впливу; проведено громадське обговорення; направлено на розгляд постійної комісії міської ради з питань земельних відносин та земельного кадастру та сесії міської ради проект рішення та рішення «Про впорядкування орендної плати за землю».

Доводи позивача, наведені в касаційній скарзі, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки виходять за межі предмету розгляду даної справи щодо перевірки законності спірного рішення Луцької міської ради від 24 червня 2009 року № 42/20 «Про впорядкування орендної плати за землю». Спірні правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем з приводу внесення змін до договору оренди земельної ділянки вирішуються в порядку цивільного (господарського) судочинства, зокрема, в межах господарської справи № 903/579/13 за позовом Луцької міської ради до ФОП ОСОБА_2 про внесення змін в договір оренди земельної ділянки.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Судами ухвалено законні та обґрунтовані рішення, які постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги спростовуються викладеними нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2211, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: