Справа № 1н-16/804/6132/15
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2016 р. Справа № 1н-16/804/6132/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В.
при секретаріГелетій М. Т.
предстаника заявника представника позивача Кукурузи В. Ю. Панишко А. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську заяву публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2015 року у справі №804/6132/15 за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -
Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» звернулось до суду із заявою про перегляд постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2015 року у справі №804/6132/15 за нововиявленими обставинами.
В обґрунтування заяви зазначено, що вказана постанова підлягає перегляду за нововиявленими обставинами, оскільки існують обставини, що мають істотне значення для справи, які раніше не могли бути відомі особам, які брали участь у справі. Заявник посилається на те, що виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради в межах делегованих повноважень у сфері соціального захисту населення у спірний період не приймались рішення про створення спеціальних робочих місць для осіб з обмеженою працездатністю. Викладена обставина є підставою для скасування судового рішення у справі №804/6132/15.
У судовому засіданні представник заявника просив задовольнити заяву у повному обсязі.
Позивач заяву не визнав, надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що постановою від 10.06.2015 року у справі №804/6132/15 відповідача притягнуто до відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій за неналежне повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів, а обставина, на яку посилається заявник, не є істотною та не може бути підставою для перегляду судового рішення.
У судовому засіданні представник позивача просив залишити заяву про перегляд за нововиявленими обставинами без задоволення.
Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду заяви, суд встановив наступне.
Таким чином, розмір адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 15 490 089,84 грн., а за несплату у встановлений законодавством термін вказаної суми позивачем у відповідності до частини 2 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» було нараховано пеню у сумі 15 490,09 грн.
З метою стягнення вказаної заборгованості Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2015 року у справі №804/6132/15 позов задоволено та стягнуто з публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» на користь держави адміністративно господарські санкції в розмірі 15 490 089,84 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно господарських санкцій у розмірі 15 490,09 грн.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.08.2015 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського» залишено без задоволення та постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року у справі № 804/6132/15 - без змін.
Згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.09.2015 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Згідно частини 4 статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд може не досліджувати докази стосовно обставин, що встановлені у судовому рішенні, яке переглядається за нововиявленими обставинами, якщо вони не оспорюються.
Як вбачається з постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2015 року, у задоволенні позову відмовлено з мотивів не створення робочих місць для інвалідів, що свідчить про не вжиття відповідачем необхідних заходів, передбачених законодавством, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Згідно частини 3 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.
У відповідності до частини 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Приписами частини 2 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, відповідно до статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року №5067-VI роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Згідно з пунктом 2.1 Наказу Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року №316 «Про затвердження форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядку її подання», звітність подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 даного Порядку визначено, що у звіті №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у пункті 3 вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню та зазначаються категорії таких громадян, зокрема, інваліди.
У разі якщо роботодавець планує укомплектувати вакансію самостійно, без допомоги служби зайнятості, він також зобов'язаний подати форму №3-ПН, при цьому, згідно з пунктом 2.2.6 Порядку подання цієї звітності, зазначивши у ній, що не потребує укомплектування вакансії за сприянням служби зайнятості. У випадку якщо вакансія передбачена штатним розписом, роботодавець має подавати інформацію за формою №3-ПН до внесення відповідних змін у штатний розпис (лист Міністерства соціальної політики України від 21.08.2013 року).
Суд зазначає, що щомісячне подання до центру зайнятості даних про наявність вільних робочих місць (вакансій) не передбачено. Також не передбачено подання до центру зайнятості інформації про закриття вакансії. При цьому, адміністративної або фінансової відповідальності за неподання даних у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, законодавством не передбачено.
Окрім того, наведені положення нормативно-правових актів свідчать, що на суб'єктів господарювання покладено обов'язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів і надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів. При цьому обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком самостійно підбирати інвалідів на створені робочі місця, а тому на підприємства покладено обов'язок надавати державній службі зайнятості відповідну звітність щодо наявності вакантних місць, створених для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями, для організації працевлаштування інвалідів.
Матеріалами справи підтверджується, що підприємство у 2014 році звітувало центру зайнятості м. Дніпродзержинська про наявність на підприємстві вільних робочих місць для інвалідів за професіями, які вказані у звітах за формою 3-ПН «Про наявність вакансій».
Листом №1425 від 27.05.2015 року директор Дніпродзержинського міського центру зайнятості підтвердив, що представники кадрової служби публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» протягом 2014 року приймали участь у ярмарках вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю у Дніпродзержинському міському центру зайнятості 27.03.2014 року та 28.11.2014 року.
Разом з тим на час ухвалення судового рішення по даній справі не було відомо про істотну обставину, а саме, що виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради в межах делегованих повноважень органів місцевого самоврядування в сфері соціального захисту населення протягом 2012-2014 років не приймались рішення про створення спеціальних робочих місць для осіб з обмеженою працездатністю та про організацію їх професійної підготовки, що підтверджується листом Заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради Китаєва Є.А. від 16.11.2015 року №235/15 загал.
Дослідивши вказаний лист, суд зазначає, що держава, зокрема, гарантує у сфері зайнятості додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян (пункт 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року №5067-VI).
Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.
В свою чергу, пунктом 24 Положення про медико-соціальну експертну, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317, визначено, що комісія видає особі, яку визнано інвалідом або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому інвалід перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання інваліда. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
Таким чином, щоб запропонувати роботу інвалідові, підприємству необхідно мати медичний висновок про його стан здоров'я. З викладеного вбачається, що без конкретного інваліда, урахування його вад чи захворювання, побажань, рекомендацій МСЕК, індивідуальної програми реабілітації створити робоче місце неможливою.
У статті 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» закріплено, що індивідуальна програма реабілітації - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.
За приписами частини 3 статті 23 вказаного Закону індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, роботодавцями.
Згідно пунктів 5, 8 Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2007 року №757, індивідуальна програма розробляється протягом одного місяця з дня звернення інваліда до МСЕК і розробляється за участю інваліда.
Викладене дає підстави стверджувати, що створення роботодавцями для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда.
За змістом частини 2 статті 18 Закону «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.
Частиною 1 статті 15 Закону України «Про зайнятість населення» закріплено, що одним із принципів державної політики зайнятості населення є принцип відповідальності держави за формування та реалізацію політики у сфері зайнятості населення.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про зайнятість населення» формування та реалізацію державної політики у сфері зайнятості населення забезпечують у межах своїх повноважень, зокрема, органи місцевого самоврядування.
В силу підпункту 12 пункту «б» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить прийняття рішень про створення на підприємствах, в установах та організаціях спеціальних робочих місць для осіб з обмеженою працездатністю, організація їх професійної підготовки, а також погодження ліквідації таких робочих місць.
За приписами частини 2 статті 17 «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.
Як вбачається зі вказаних норм законодавства, обов'язок по створенню робочих місць для інвалідів покладається не лише на підприємство, а й на відповідні органи виконавчої влади за участю Фонду соціального захисту інвалідів, який відповідно до свого Положення не лише здійснює контроль, а й сприяє працевлаштуванню інвалідів і створенню для них робочих місць.
В свою чергу, приписи статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлюючи чотирьохвідсотковий норматив робочих місць для працевлаштування, не зазначають, що ці чотири відсотка складають ті місця, які зобов'язане виділити чи створити підприємство. Отже до нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів включаються також і спеціальні робочі місця, які створюються за рахунок коштів Фонду соціального страхування або за рахунок власних коштів суб'єкта господарювання на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Проте підприємство має змогу виділити та створити робочі місця для працевлаштування інвалідів та виконати встановлений законом норматив тоді, коли до нього буде доведено рішення органу місцевого самоврядування про кількість спеціальних робочих місць для осіб з обмеженою працездатністю, які необхідно створити.
Отже неприйняття виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради рішень про створення спеціальних робочих місць для інвалідів протягом 2012-2014 років є істотною обставиною у даній справі, про яку не було і не могло бути відомо заявнику на час розгляду справи, оскільки про лист виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 16.11.2015 року №235/15 загал. публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» дізналось у грудні 2015 року.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Таким чином, законодавством встановлено відповідальність, яка за своєю правовою природою є господарсько-правовою відповідальністю.
Нормами статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою для застосування такої відповідальності до учасника господарських відносин є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання. Відповідно до частини другої зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. При цьому слід враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.
Аналізуючи викладені факти у їх сукупності та встановлену нововиявлену обставину, суд дійшов висновку, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, оскільки ним у 2014 році вжито усіх залежних від нього заходів, які необхідні для виділення та створення у належній кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, їх пошуку та працевлаштування, а отже, у діях відповідача відсутня вина, наявність якої є обов'язковою умовою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, передбачених положеннями статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».
У відповідності до частини 1 статті 253 Кодексу адміністративного судочинства України суд може скасувати постанову чи ухвалу у справі і прийняти нову постанову чи ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення.
Зважаючи на вищевикладене, зазначені обставини мають значення для вирішення справи і є істотними для постановлення правильного рішення.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно із частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 160-163, 253 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Заяву публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2015 року у справі №804/6132/15 - задовольнити.
Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2015 року у справі №804/6132/15 скасувати.
У задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені адміністративно господарських санкцій та пені в розмірі 15 505 579,93 грн.,- відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 21 березня 2016 року

Суддя В.В. Степаненко