Справа № 185/1322/15-а
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2016 рокусправа № 185/1322/15-а(2-а/185/1/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року по справі №185/1322/15-а(провадження №2-а/185/1/16) за позовом ОСОБА_2 до Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення та зобов"язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати протиправним рішення Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області шостого скликання сорок четвертої позачергової сесії №876-44/VI від 16 жовтня 2014 року «Про затвердження меж присадибних ділянок» та надання сільському голові Холоденко Л.П. право підпису проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1;

- зобов'язати Вербківську сільську раду Павлоградського району Дніпропетровської області не підписувати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність землекористувачу ОСОБА_1.

В обгрунтуванні заявлених вимог посилався на те, що він є землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій знаходиться нерухоме майно, що належить йому на праві приватної власності (будинок). Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_2, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1. Між позивачем та ОСОБА_1 існує спір щодо визначення меж земельних ділянок, у зв'язку з чим позивач відмовлявся від підпису проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1. Не дивлячись на такі обставини, 16 жовтня 2014 року на сорок четвертій позачерговій сесії Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області прийнято рішення «Про затвердження меж присадибних ділянок», яким, зокрема, сільському голові Холоденко Л.П. надано право підпису проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1. Вказане рішення позивач вважає протиправним та таким, що порушує його права як землекористувача суміжної земельної ділянки, оскільки прийняте без його згоди на погодження меж земельної ділянки.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року адміністративний позов задоволено частково, а саме визнано протиправним рішення Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області

шостого скликання сорок четвертої позачергової сесії №876-44/VI від 16 жовтня 2014 року про затвердження меж присадибних ділянок, та надання сільському голові Холоденко Л.П. право підпису проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Постанову суду, в частині задоволених вимог, мотивована тим, що законодавством України покладено принцип добросовісності вчинення дій суб'єктом земельних відносин, суміжний землекористувач має право як погодити межу земельної ділянки так і заперечувати проти погодження. Оскільки, погодження меж земельної користування з боку позивача, як суміжного землекористувача, не мало місце, то таку позицію землекористувача зобов'язаний був підтримати і відповідач при підготовці технічної документації.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_2 є землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій знаходиться нерухоме майно, що належить йому на праві приватної власності (будинок).

Вказана земельна ділянка має межу із земельною ділянкою по АДРЕСА_2, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1.

16 жовтня 2014 року на сорок четвертій позачерговій сесії Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, з огляду на наявний спір щодо визначення меж земельних ділянок між землекористувачами, прийнято рішення «Про затвердження меж присадибних ділянок», яким, зокрема, надано сільському голові Холоденко Л.П. право підпису проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1, замість сусіда ОСОБА_2

Не погодившись з таким рішення відповідача, позивач звернувся до суду з позовом за захистом порушених прав.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що переданий на вирішення суду спір є справою адміністративної юрисдикції.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не може погодитися з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто, вказана норма права передбачає два критерії для відмежування справ адміністративної юрисдикції від справ іншої юрисдикції і це є: суб'єктний та предметний склад.

Предметний склад обумовлений тим, що справа адміністративної юрисдикції повинна містити в собі публічно-правовий спір.

При цьому, законодавство не містить визначення терміна «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). У свою чергу, для з'ясування характеру спору слід враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Тобто, це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Як свідчать встановлені обставини справи, спірні правовідносини між сторонами не мають ознак публічно-правового спору, навпаки, характер цих правовідносин вказує про наявність приватноправового спору, який полягає у тому, що позивач, який є землекористувачем земельної ділянки, вважає, що рішенням сільської ради, яким затверджено межи присадибних ділянок та надано сільському голові Холоденко Л.П. право підпису проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1, порушується його цивільне право - право користування земельною ділянкою. Як зазначено вище, підставами позову визначено те, що позивач, як землекористувач, відмовився у погоджені меж земельної ділянки суміжному користувачу, але така позиція не була врахована відповідачем при прийнятті оскарженого рішення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а випливає із захисту позивачем своїх прав як користувача земельної ділянки.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що третя особа - ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2, яка межує з земельною ділянкою позивача. Право третьої особи на земельну ділянку зареєстровано 05.02.2015р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Таким чином, оскаржене рішення відповідача, яке слугувало однією із підстав оформлення права на земельну ділянку, є реалізованим та на підставі на нього у третьої особи виникло цивільне право - право власності на земельну ділянку. Отже, оспорювання позивачем рішення відповідача, яке вичерпало свою дію та є реалізованим, враховуючи суть спірних правовідносин, не може відновити права, які позивач вважає порушеними.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вказаний спір має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, оскільки приписами пункту 1 частині 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлює правило про захист прав, зокрема, що виникають із земельних відносин, у порядку цивільного судочинства.

При цьому, згідно із п.10 ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування.

Отже, позивач не позбавлений можливості порушити питання про визнання протиправним рішення сільської ради, під час вирішення справи у порядку цивільного судочинства.

Про необхідність розгляду справ компетентним судом йдеться і в постанові Верховного Суду України від 02.12.2014р. (реєстраційний №42202901), який зазначив про те, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, враховуючи те, що компетентним судом для вирішення вказаних правовідносин є суд цивільної юрисдикції, розгляд справи судом першої інстанції на підставі норм КАС України суперечить ст.17 цього Кодексу, якою визначені межі компетенції адміністративних судів.

Частиною 1 ст.203 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених ст.ст. 155, 157 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.157, 203 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року по справі №185/1322/15-а (провадження №2-а/185/1/16) - скасувати, а провадження в адміністративній справі закрити.

Роз'яснити позивачу його права на звернення з позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому ст..212 КАС України.

(Повний текст ухвали виготовлено 18.03.2016р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк