Справа № 804/15560/15
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 рокусправа № 804/15560/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Панченко О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Світлофор» на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року у справі № 804/15560/15 за позовом управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська до публічного акціонерного товариства «Світлофор» про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ :

Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська 10 листопада 2015 року звернулося до суду з адміністративним позовом до відкритого акціонерного товариства «Світлофор», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Світлофор» (далі - ПАТ «Світлофор»), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 44089, 39 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року позов задоволено повністю.

Суд стягнув з відповідача на користь позивача суму заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б-з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за липень - вересень 2015 року в сумі 44089 (сорок чотири тисячі вісімдесят дев'ять гривень) грн. 32 коп.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в момент прийняття Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закон України «Про пенсійне забезпечення» не передбачав обов'язку відшкодування підприємствами виплачених працівникам відповідача пільгових пенсій на підставі статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що позбавляє загальне відшкодування пільгових пенсій статусу загальнообов'язкового платежу. При цьому, відповідач вказує на те, що Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» прямо визначено обов'язок підприємств щодо покриття витрат на виплату та доставку пільгових пенсій по списку №1, а не списку №2. Крім того, в доводах апеляційної скарги відповідач вказує на те, що позивачем не надано суду доказів факту виплати цих пенсій пенсіонерам.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ПАТ «Світлофор» зареєстровано як платник страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інших платежів в управлінні Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська.

ПАТ «Світлофор» зобов`язано вносити з коштів, призначених на оплату праці, плату, що покриває фактичні витрати на виплату та доставку пенсій застрахованим особам, які працювали або працюють на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №1 та списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.

Згідно розрахунку фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в частині пенсій, призначених відповідно до пункту «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відповідачу необхідно було покрити витрати на виплату та доставку пільгових пенсій в розмірі 44089,32 грн., яка утворилася у період за період липень-вересень 2015 року.

У зв`язку з несплатою суми боргу у відповідача залишилась несплаченою заборгованість перед Управлінням щодо витрат на виплату і доставку пенсій колишнім працівникам підприємства, які були зайняті на роботах з особливо шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України на загальну суму 44089,32 грн.

Відповідно до зазначених вище розрахунків фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України № 1058-IV) в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» складає 44089,32 грн.

Але, ПАТ «Світлофор» у відповідності до положень ч.1 п.6.8 розділу 6 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 № 21-1 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 № 64/866 до 25 числа не внесло до Пенсійного фонду України зазначену в повідомленнях місячну суму фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених на пільгових умовах, внаслідок чого станом на 01 жовтня 2015 року у відповідача виник борг у 44089,32 грн., що підтверджується розрахунками фактичних витрат, які містяться в матеріалах справи.

Зазначені вище розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем оскаржені не були, тому вони вважаються дійсними та такими, що підлягають виконанню з боку ПАТ «Світлофор».

Стягнення з відповідача заборгованості з відшкодування коштів, призначених на покриття та виплату і доставку пенсій призначених відповідно до пункту «б»-«з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є предметом спору переданого на вирішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову виходячи з наступного.

За змістом пункту 2 Прикінцевих положень Закону України № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими й важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами Закону України № 1058-IV в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України № 1788-XII. У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 Закону України № 1058-IV. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

На момент набрання чинності Законом України № 1058-IV питання щодо відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України № 1788-XII було врегульовано Законом України від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України № 400/97-ВР), відповідно до пунктів 1 та 2 статті 1 якого відповідач є платником збору на обов'язкове державне пенсійне забезпечення.

Згідно ж з абзацом четвертим пункту 1 статті 2 Закону України № 400/97-ВР для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Абзацом третім пункту 1 статті 4 Закону України № 400/97-ВР встановлено ставку на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 100 відсотків від об'єкта оподаткування, визначеного абзацом четвертим пункту 1 статті 2 цього Закону.

Крім того суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що постановою Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі за позовом виробничого підприємства «Рембудмонтаж» до управління Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області про скасування розрахунку та зобов'язання вчинити дії, за результатами розгляду заяви виробничого підприємства «Рембудмонтаж» про перегляд постанови Луганського окружного адміністративного суду від 09.03.2010 року та ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду від 05.10.2010 року з підстави, передбаченої п. 1 ч.1 ст. 237 КАС України, встановлено, що підприємство зобов'язано відшкодовувати ПФУ плату, яка покриває витрати на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо доводів відповідача з приводу ненадання позивачем доказів фактичного понесення витрат колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.9.2. Порядку ведення органами Пенсійного фонду України обліку надходження сум єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших платежів, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 27.09.2010 № 21-2 (далі - Порядок № 21-2), на 1 січня кожного року органами Пенсійного фонду проводиться звірення розрахунків усіх платників за всіма платежами.

На вимогу платника органи Пенсійного фонду проводять звірення розрахунків за всіма платежами, які сплачуються платниками за звітний період. За платежами, за якими виникли розбіжності, за бажанням платника друкуються картки особових рахунків платників, що передбачено абзацом 2 пункту 9.2 Порядку № 21-2.

Відповідно до абзацу 3 пункту 9.2 Порядку № 21-2 завірення розрахунків оформляється складанням акта, про що робиться відмітка у книзі обліку актів звірення розрахунків платників, яка ведеться у відділі обліку надходження платежів, за формою згідно з додатком 2. акт звірення складається у розрізі карток особових рахунків платників у довільній формі з використанням можливості програмного забезпечення.

Абзацом 4 пункту 9.2 Порядку № 21-2 визначено, що при збігові сальдо розрахунків за даними платника з даними органу Пенсійного фонду розрахунки на 1 січня вважаються звіреними. Якщо сальдо розрахунків на 1 січня за даними платника не збігається з даними відповідного органу Пенсійного фонду, то акт звірення є підставою для здійснення перевірки в порядку, встановленому законодавством.

Отже, відповідач не позбавлений можливості з'ясувати питання щодо фактичної виплати пенсії під час звірки.

Між тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про те, що висновки суду в резолютивній частині постанови - є приписами, що підлягають безумовному виконанню сторонами та третіми особами, а судове рішення має бути категоричним, тобто повинне давати відповідь на позовні вимоги таким чином, щоб зняти невизначеність у взаємовідносинах між сторонами спору, суд звертає увагу на те, що у резолютивній частині постанови повинен бути наведений ясний і однозначний за своїм формулюванням висновок про протиправність дій або бездіяльності відповідача та про спосіб відновлення порушених прав позивача.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у цій справі є публічне акціонерне товариство «Світлофор», про що зазначено в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року та, що підтверджується випискою з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, проте при прийнятті оскаржуваної постанови судом першої інстанції в її тексті було зазначено відповідача як «відкрите акціонерне товариства «Світлофор».

Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що допущені судом першої інстанції описки в оскаржуваній постанові не є підставою для її скасування, оскільки суд першої інстанції не позбавлений права виправити допущені ним описки у відповідності до статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 200, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Світлофор» - залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року у справі № 804/15560/15 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко