Справа № 2а-2200/10/0770
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року м. Київ К/9991/79479/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 до Господарського суду Закарпатської області, Державної судової адміністрації України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України та Міністерства фінансів України про стягнення заборгованості по заробітній платі, за касаційною скаргою представника позивачів ОСОБА_21 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року, -

встановив:

У червні 2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 звернулися в суд з позовами до Господарського суду Закарпатської області, Державної судової адміністрації України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України, Міністерства фінансів України про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов'язання провести видатки з державного бюджету.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 липня 2010 року зазначені справи для спільного розгляду та вирішення об'єднано в одне провадження.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Державної судової адміністрації України на користь: ОСОБА_6 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 256773,14 гривень недоотриманої заробітної плати (в тому числі матеріальної допомоги) та суму 218110,15 гривень грошового утримання; ОСОБА_5 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 188966,54 гривень недоотриманої заробітної плати та суму 113188,78 гривень грошового утримання; ОСОБА_7 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 203812,65 гривень недоотриманої заробітної плати та суму 88098,34 гривень грошового утримання; ОСОБА_8 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 178800,89 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_9 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 174310,40 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_10 за період з 18 липня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 167036,08 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_11 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 189788,10 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_12 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 177969,57 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_13 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 189141,11 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_14 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 179012,29 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_15 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 176949,91 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_16 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 173235,81 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_17 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 163579,12 гривень недоотриманої заробітної плати; ОСОБА_18 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 184993,95 гривень недоотриманої заробітної плати та суму 158492,08 гривень грошового утримання; ОСОБА_19 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 202305,37 гривень недоотриманої заробітної плати та суму 162637,21 гривень грошового утримання; ОСОБА_20 за період з 1 січня 2006 року по 1 листопада 2010 року суму 201100,04 гривень недоотриманої заробітної плати та суму 124475,73 гривень грошового утримання; ОСОБА_4 за період з 6 травня 2008 року по 1 листопада 2010 року суму 157901,01 гривень недоотриманої заробітної плати. Зобов'язано Головне управління Державного казначейства України та Міністерство фінансів України провести видатки з Державного бюджету України, передбачені Державній судовій адміністрації України за бюджетною програмою «Виконання рішень судів на користь суддів».

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року скасовано, прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивачів, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року і залишити в силі постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року.

Міністерством фінансів України подано письмове заперечення на зазначену касаційну скаргу, відповідач просить таку залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивачі є суддями Господарського суду Закарпатської області.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (чинного на час виникнення спірних відносин) заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про оплату праці суддів» від 3 вересня 2005 року № 865 (далі - постанова № 865) було затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано

виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243 (далі - постанова № 1243) встановлено, що для вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів, розміри посадових окладів яких визначаються залежно від кількості розмірів мінімальної заробітної плати, зокрема, згідно з постановою № 865 та іншими нормативно-правовими актами, розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати перерахунок не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року № 1310 (далі - постанова № 1310) постанову № 865 доповнено пунктом 41, відповідно до положень якого розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року визнано протиправним і скасовано пункт 41 постанови № 865.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2007 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2009 року постанову Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року в частині визнання протиправним і скасування пункту 41 постанови № 865 залишено без змін.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року, визнано незаконними постанову № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 4 постанови № 1310 та пункт 41 постанови № 865.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року скасовано, в задоволенні позову про визнання незаконними та скасування зазначених постанов Кабінету Міністрів України відмовлено.

Відповідно до положень частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року була обов'язковою з 3 грудня 2007 року (дати набрання нею законної сили) до 1 січня 2012 року (дати втрати чинності скасованої нею постанови Кабінету Міністрів України), а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року - з 19 серпня 2009 року (дати набрання нею законної сили) до 13 квітня 2011 року, дати її скасування постановою Вищого адміністративного суду України.

Проте постанова Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки нею визнано протиправним і скасовано лише пункт 41 постанови № 865, відповідно до положень якого розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були передбачені також постановою № 1243, якою встановлено, що для вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів, розміри посадових окладів яких визначаються залежно від кількості розмірів мінімальної заробітної плати, зокрема, згідно з постановою № 865 та іншими нормативно-правовими актами, розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року постанова № 1243 незаконною та нечинною не визнавалась, а тому підлягала виконанню.

Постанова № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 4 постанови № 1310 та пункт 41 постанови № 865 були визнані незаконними постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року (набрала законної сили 19 серпня 2009 року).

У справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, відповідно до положень частини 11 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зобов'язаний у резолютивній частині постанови вирішити питання не тільки про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, але й обов'язково зазначити у резолютивній частині постанови про визнання нормативно-правового акта нечинним. Тобто, нормативно-правовий акт у відповідності до положень статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України втрачає чинність лише при умові наявності відповідного запису про це у резолютивній частині рішення суду.

У резолютивній частині постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року суд визнав незаконними постанову № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 4 постанови № 1310 та пункт 41 постанови № 865. Рішення про визнання зазначених нормативно-правових актів нечинними судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 168 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову у випадку, якщо суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення. Додаткова постанова у зазначеній справі судом не приймалась.

Враховуючи викладене, необхідно дійти висновку про те, що вказані положення постанов Кабінету Міністрів України, будучи визнані судом незаконними, нечинними не визнавались, а тому підлягали виконанню.

Крім того, згідно статті 13 Закону № 108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів в межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України (чинного на час виникнення спірних відносин) встановлено, що відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Затвердження, а також коригування протягом бюджетного року кошторисів бюджетних установ здійснюється розпорядниками коштів відповідно до затвердженого бюджетного розпису Державного бюджету України.

Розпорядники бюджетних коштів несуть відповідальність за управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися.

Таким чином, Кабінет Міністрів України при визначенні розміру заробітної плати працівників бюджетних установ, у тому числі і суддів, повинен виходити з обсягів витрат на оплату праці, затверджених Державним бюджетом України на відповідний рік.

Встановивши сталу величину посадових окладів суддів, Кабінет Міністрів України регулював розмір заробітної плати суддів у спірний період за рахунок розміру премій та інших доплат у межах визначених Державним бюджетом України обсягів.

Враховуючи викладене, вимоги позивачів про перерахунок заробітної плати на підставі постанови Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року та постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи та висновку апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу представника позивачів ОСОБА_21 - залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 до Господарського суду Закарпатської області, Державної судової адміністрації України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України та Міністерства фінансів України про стягнення заборгованості по заробітній платі - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.