Справа № 813/7781/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2016 року м. Київ К/800/47734/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної екологічної інспекції у Львівській області про стягнення грошової компенсації за один день невикористаної щорічної відпустки, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційного знецінення середнього заробітку та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної екологічної інспекції у Львівській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з Державної екологічної інспекції у Львівській області на його користь: 64,21 грн. грошової компенсації за один день невикористаної щорічної відпустки та 23,10 грн. інфляційного знецінення суми грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку; середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні з 15 лютого 2013 року по 25 березня 2015 року в розмірі 49313,28 грн., інфляційне знецінення середнього заробітку в розмірі 12477,96 грн. та моральну шкоду в розмірі 40773,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Державна екологічна інспекція у Львівській області не провела з ним розрахунок за один день невикористаної відпустки, грошова компенсація за який становить 64,21 грн. При цьому, оскільки строк заборгованості становить 768 днів, то відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, а також індексацію та компенсацію за завдану моральну шкоду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Державної екологічної інспекції у Львівській області від 05 лютого 2013 року №15-к «Щодо звільнення ОСОБА_4 за результатами службового розслідування» звільнено головного спеціаліста відділу екологічного контролю природних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області ОСОБА_4 із займаної посади з 05 лютого 2013 року за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків відповідно до пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Наказом Державної екологічної інспекції у Львівській області від 03 квітня 2013 року №50-к «Про внесення змін до наказу Держекоінспекції у Львівській області від 05 лютого 2013 року №15-к» внесено зміни до пункту 1 наказу Державної екологічної інспекції у Львівській області від 05 лютого 2013 року №15-к «Щодо звільнення ОСОБА_4 за результатами службового розслідування» та викладено його у наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_4 - головного спеціаліста відділу екологічного контролю природних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків відповідно до пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України. У зв'язку із перебуванням ОСОБА_4 на лікарняному датою звільнення вважати 15 лютого 2013 року».

При цьому, станом на день видачі наказу про звільнення №15-к від 05 лютого 2013 року ОСОБА_4 нараховано 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (9 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року та 3 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за 2013 рік), компенсація за яку була виплачена позивачу при проведенні повного розрахунку.

Нарахування та виплата компенсації за невикористану відпустку за період з 05 лютого 2013 року по 15 лютого 2015 року не проводилась, оскільки день звільнення позивача згідно наказу від 05 лютого 2013 року №15-к був включений у розрахунок, а розрахунок компенсації з 06 лютого 2013 року по 15 лютого 2013 року становив 9 календарних днів помножених на 30 календарних днів щорічної відпустки та поділених на 365 днів у році, що складає 0,73 дня, тобто не становить 1 повного дня відпустки.

Вважаючи дії відповідача щодо невиплати компенсації за 0,73 дня невикористаної щорічної відпустки, які на думку позивача підлягають закругленню до 1, протиправними, ОСОБА_4 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем щодо виплати грошової компенсації за один день невикористаної відпустки, з огляду на те, що компенсація за 0,73 дня невикористаної щорічної відпустки позивачу не нараховувалась та не могла нараховуватись, оскільки чинним законодавством не передбачено нарахування та виплату компенсації за неповний день невикористаної щорічної відпустки.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно частин 1 та 10 статті 6 цього Закону щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою, за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Статтею 9 Закону України «Про відпустки» передбачено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно статті 82 Кодексу законів про працю України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються зокрема: час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (стаття 83 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до статті 35 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Як вірно було встановлено судами попередніх інстанцій, станом на день видачі наказу про звільнення від 05 лютого 2013 року №15-к ОСОБА_4 нараховано 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, компенсація за яку була виплачена позивачу при проведенні повного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для нарахування позивачу компенсації за 0,73 дня, оскільки чинним законодавством не передбачено нарахування та виплату компенсації за неповний день невикористаної щорічної відпустки.

При цьому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги лист Міністерства соціальної політики України від 27 березня 2013 року №321/13/84-13, на який посилався позивач, оскільки він не є офіційним тлумаченням статті 24 Закону України «Про відпустки».

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем по виплаті грошової компенсації за один день невикористаної відпустки, а відтак - і про відсутність підстав для нарахування інфляційного знецінення суми грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку.

З урахуванням встановлених судами обставин щодо відсутності у відповідача заборгованості перед позивачем стосовно виплати грошової компенсації за один день невикористаної відпустки, вірним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вимог статті 117 Кодексу законів про працю України та про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення завданої моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень, порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на законі та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало