Справа № 522/3384/16-а
Суддя: Кравчук Т. С.
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/3384/16-а
Номер провадження 2-а/522/345/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.

розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси, в якому просить суд: визнати відмову управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси у призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного утримання, як судді у відставці протиправною; зобовязати управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90%, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, згідно з положеннями ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до довідки Апеляційного суду Одеської області про заробітну плату, починаючи з 22.02.2016 року, без обмежень максимальним розміром.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, працюючи суддею з 21.09.1981 р. і маючи стаж роботи суддею більше 39 років, згідно із ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», 24.12.2014 року звернувся із заявою про відставку до ОСОБА_2 ради юстиції України та Верховної ОСОБА_2 України відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 ОСОБА_3 України. Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 04 лютого 2016 року його звільнено з посади судді Апеляційного суду Одеської області у зв'язку із виходом у відставку. Згідно з наказом голови Апеляційного суду Одеської області № 22-ос від 16 лютого 2016 року він був звільнений з посади судді Апеляційного суду Одеської області з 19 лютого 2016 року у зв'язку із прийняттям відповідної постанови Верховної ОСОБА_2 України. 22 лютого 2016 року він звернувся із заявою до управління Пенсійного фонду України у Приморському районі в місті Одесі про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Рішенням управління Пенсійного фонду України у Приморському районі в місті Одесі за № 27 від 23 лютого 2016 року йому було відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року за № 213-VIII. Він вважає, що вказане рішення відповідача є незаконним, адже ОСОБА_3 України, якою закріплено неможливість зменшення гарантій незалежності судді шляхом зменшення матеріального забезпечення судді, має вищу юридичну силу ніж Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Отже, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення повинен був керуватися нормами ОСОБА_3 України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, оскільки заява про відставку позивачем подана до Верховної ОСОБА_2 України та ОСОБА_2 юстиції 24.12.2014 року в період дії вказаного закону, чого зроблено не було, що стало приводом для звернення до суду з відповідним позовом.

Позивач просить суд нарахувати та виплачувати довічне грошове утримання на підставі статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, та частини 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 192-VIII в редакції від 12.02.2015 року щомісячне грошове утримання як судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді. Згідно довідки Апеляційного суду Одеської області про заробітну плату від 22.02.2016 року за № 23 відповідно статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, суддівська винагорода працюючого судді Апеляційного суду Одеської області, з урахуванням стажу 39 років станом на 19.02.2016 року, становить 27 284 гривень 40 копійок, з якої: 15 158 гривень 00 копійок посадовий оклад, 12 128 гривень 40 копійок доплата за вислугу років (80%).

Позивач також просить розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження.

Представник відповідача управління Пенсійного фонду України у Приморському районі в місті Одесі до суду не зявився, сповіщався належним чином, надав до суду заяву, у якій просив справу розглянути за його відсутності, у запереченнях просив у задоволенні позову відмовити.

Суддя, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

21 вересня 1981 року ОСОБА_1 був обраний суддею Ізмаїльського районного суду Одеської області, що підтверджується відповідним записом в трудовій книзі.

З 26 липня 2000 року по 26 грудня 2001 року обіймав посаду судді Херсонського обласного суду (Апеляційного суду Херсонської області), що підтверджується відповідним записом в трудовій книзі.

27 грудня 2001 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Апеляційного суду Одеської області, що підтверджується відповідним записом в трудовій книзі.

24 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про відставку до ОСОБА_2 ради юстиції України та Верховної ОСОБА_2 України.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 04 лютого 2016 року за № 997-VIII, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Одеської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку, відповідно до п.9 ч.5 ст.126 ОСОБА_3 України.

Згідно з наказом голови Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року за № 22-ос, ОСОБА_1 19.02.2016 року звільнено з посади судді Апеляційного суду Одеської області, відповідно до постанови Верховної ОСОБА_2 України від 16 04 лютого 2016 року за № 997-VIII.

Відповідно до подання Апеляційного суду Одеської області про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за № 15 від 19.02.2016 року, стаж роботи судді Праведного В.Г., який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 39 років 06 місяців 30 днів; заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання становить 27 284 гривень 40 копійок.

Відповідно до довідки Апеляційного суду Одеської області від 22.02.2016 року за вих. № 23, згідно з якою на підставі ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода працюючого судді Апеляційного суду Одеської області, з урахуванням стажу 39 років, станом на 19 лютого 2016 року становить 27 284 гривень 40 копійок, з якої: 15 158 гривень 00 копійок посадовий оклад, 12 128 гривень 40 копійок доплата за вислугу років (80%).

22 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до управління Пенсійного фонду України у Приморському районі в місті Одесі про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням управління Пенсійного фонду України у Приморському районі в місті Одесі за № 27 від 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді. В якості обґрунтування такої відмови, управління Пенсійного фонду України у Приморському районі в місті Одесі послалося на положення Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 року, згідно з яким «у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України».

Суд не може погодитися із обґрунтованістю такого мотивування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

Позивач працював на посаді судді з 21 вересня 1981 року. До Верховної ради України та ОСОБА_2 юстиції України з заявою про відставку відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 ОСОБА_3 України він звернувся 24 грудня 2014 року. В цей період часу діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, відповідно до якого суддя у відставці повен отримувати щомісячне довічне грошове утримання. Стаття 138 пункт 3 вказаного закону зазначає, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2% заробітку, але не більше ніж 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

В послідуючому, Законом України від 12.02.2015 року №192-VIІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» вказані положення викладені в п.3 ст. 141 діючого Закону України № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Пенсійний Фонд України в Приморському районі м. Одеси, розглядаючи заяву ОСОБА_1, про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці повинен був керуватися положеннями ОСОБА_3 України та діючого на час подання позивачем заяви про відставку Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 07.07.2010 року.

Проте відповідач розповсюдив на позивача дію чинного законодавства, зокрема Закону України від 02.03.2015 року №213-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно якого щомісячне довічне грошове утримання судді не передбачене, а також п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Такі закони не можуть мати зворотної дії і розповсюджуватися на позивача, оскільки вони звужують зміст та обсяг існуючих прав і свобод судді.

Згідно зі ст. 58 ОСОБА_3 України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі ст. 2 КАС України, завдання адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень тому числі органів державної влади.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо гарантується на підставі ОСОБА_3 України.

Згідно з ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта ОСОБА_3 України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_3 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Статтею 22 ОСОБА_3 України, встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_3, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 ОСОБА_3 України, виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів.

Згідно зі ст. 126 ОСОБА_3 України, незалежність і недоторканність суддів гарантуються ОСОБА_3 і законами України.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Тобто, гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005.

Рішенням Конституційного суду України від 01.12.2004 року №19-рп/2004 було надано офіційне тлумачення положення ст. 126 ОСОБА_3 України, зокрема зазначено, що додаткові гарантії незалежності і недоторканості суддів, крім уже передбачених ОСОБА_3 України, можуть встановлюватися також законами. Такі, гарантії визначені, зокрема, ст. 13 Закону України «Про статус суддів» від 10.07.1998 року. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав свобод.

Конституційний Суд України зазначив, що невід'ємною складовою статусу суддів є їх незалежність, яка забезпечується, у тому числі, гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту (підпункт 1.1 пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N19-рп/2004).

В пункті 7 Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді. Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

В Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності ОСОБА_3 України (конституційності) окремих положень статті 36, пунктів 20, 33, 49, 50 статті 71, статей 97, 98, 104, 105 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про гарантії незалежності суддів) у справі № 1-23/2007 від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 зазначено, що однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у частині першій статті 126 ОСОБА_3 України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені ОСОБА_3 України та Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Відповідно до ст. 22 ОСОБА_3 України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності ОСОБА_3 України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, винесеним у справі № 1-2/2, частину третю, перше, друге, третє речення частини пятої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI; статтю 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI в частині поширення її дії на Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI; абзац другий пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI, зі змісту якого вбачається, що виплата суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством визнано неконституційними.

Таким чином, неконституційними було визнано положення Закону № 3668-VI, якими довічне грошове утримання суддів у відставці обмежувалося 80 % розміру від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді; а також обмежувався розмір пенсії або довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013.

Положеннями Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», внесено зміни до спеціального Закону «Про судоустрій і статус суддів» у частині щодо обмеження граничного розміру довічного грошового утримання суддів у відставці та зміни відсотку, з якого обчислюється розмір довічного грошового утримання, які неодноразово були визнані рішеннями Конституційного Суду України неконституційними. Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обовязковості виконання рішень Конституційного Суду України. Такі внесення змін явно суперечать ОСОБА_3 України та рішенням Конституційного суду.

Так, Конституційний Суд України в мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 року № 18-рп/2011 вказав, що щомісячне довічне грошове утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд України враховує попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року N 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008. Визначені ОСОБА_3 та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зміни до ч.ч. 3, 5 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які були внесені Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», а також п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» суперечать ст.ст. 8, 21, 22, 126 ОСОБА_3 України, порушують конституційні права позивача, як судді у відставці. Крім того, «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» носять загальний характер, прийняті під умовами неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах і фактично не скасовують норми ст.141 спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З огляду на викладене, на думку суду, позивач набув право на відставку з призначенням щомісячного довічного грошового утримання після 20 років роботи суддею або право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбаченої Законом України «Про державну службу» після досягнення 60 років.

Оскільки стаж роботи ОСОБА_1, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 39 років 06 місяців 30 днів, розмір довічного грошового утримання повинен складати 90%, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове соціальне страхування. Заяву про звільнення позивач подав 24.12.2014 року у період дії Закону «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року і був звільнений у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 ОСОБА_3 України, а не за іншими підставами, тому не втратив права на призначення довічного грошового утримання згідно цього Закону. Позивач не може нести відповідальність за дії ОСОБА_2 юстиції України та Верховної ОСОБА_2 України, які більше року не розглядали заяви про відставку судді Праведного В.Г. при наявності підстав для прийняття такого рішення відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 ОСОБА_3 України, що позбавило його можливості своєчасно звернутися до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси для призначення довічного грошового утримання судді у відставці до вступу в законну силу Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 28.03.2015 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови в призначенні, нарахуванні та виплаті позивачу щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці є протиправними, а тому управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси зобовязано: призначити, нарахувати і виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1, у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 22 лютого 2016 року без обмеження згідно з поданням Апеляційного суду Одеської області про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці № 15 від 19.02.2016 року.

Також, на підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання постанови в частині здійснення призначення та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 9, 11, 13, 159 163 КАС України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси про визнання дій противними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати відмову управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси у призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці протиправною.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси призначити, нарахувати і виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1, у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 22 лютого 2016 року згідно з поданням Апеляційного суду Одеської області про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці № 15 від 19.02.2016 року та довідки Апеляційного суду Одеської області про заробітну плату № 23 від 22.02.2016 року.

Постанову звернути до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

Постанову може бути оскаржено шляхом подання до Одеського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя 09.03.2016