Справа № 2а/0570/17817/11
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"02" березня 2016 р. м. Київ К/9991/31106/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління юстиції у Донецькій області, третя особа - виконуючий обов'язки начальника Головного управління юстиції у Донецькій області Кучерук Сергій Леонідович, про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2012 року, -

встановив:

У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернувся в Донецький окружний адміністративний суд з позовом до Головного управління юстиції у Донецькій області, третя особа - виконуючий обов'язки начальника Головного управління юстиції у Донецькій області Кучерук С.Л., про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 10 січня 2008 року № 26 його було призначено на посаду державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, а наказом відповідача від 15 червня 2009 року № 566 переведено на посаду головного державного виконавця цього ж відділу. Позивач вказує, що 4 грудня 2009 року він написав заяву про його звільнення з роботи за власним бажанням, а 14 грудня 2009 року ним було подано заяву про залишення заяви про звільнення від 4 грудня 2009 року без розгляду. Однак наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 18 грудня 2009 року № 1290 його звільнено за власним бажанням, а заяву від 14 грудня 2009 року - 21 грудня 2009 року йому було повернуто із резолюцією виконуючого обов'язки начальника Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції ОСОБА_6 «заперечую». ОСОБА_4 зазначає, що він не згоден з наказом про звільнення, оскільки виконуючий обов'язки начальника Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції ОСОБА_6 змушував його написати заяву про звільнення за власним бажанням, погрожував доганами та звільненням за статтею, таку заяву він написав під тиском, а коли звернувся із заявою про небажання звільнятися, ОСОБА_6 залишив дану заяву без належного розгляду, проігнорувавши його бажання не залишати роботу, не повідомив керівництво відповідача про його волевиявлення, чим порушив його конституційне право на працю та вимоги статті 38 Кодексу законів про працю України.

ОСОБА_4 просив суд поновити його на посаді головного державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 21 липня 2010 року по 18 січня 2011 року та моральну шкоду в сумі 5000 гривень.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2012 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2012 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Виконуючий обов'язки начальника Головного управління юстиції у Донецькій області Кучерук С.Л. подав письмове заперечення на зазначену касаційну скаргу, просить таку залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

За перевіркою матеріалів справи вбачається, що наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 10 січня 2008 року № 26 позивача було призначено на посаду державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції.

Наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 27 квітня 2009 року № 405 ОСОБА_4 був переведений на посаду головного державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, тимчасово, на період перебування ОСОБА_7 на лікарняному по вагітності та пологах, з 28 квітня 2009 року.

Наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 15 червня 2009 року № 566 позивача переведено на посаду головного державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною віком до трьох років ОСОБА_7, з 15 червня 2009 року.

4 грудня 2009 року ОСОБА_4 подав заяву про його звільнення з роботи за власним бажанням.

Вказана заява про звільнення від 4 грудня 2009 року із резолюцією виконуючого обов'язки начальника Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції ОСОБА_6 «не заперечую» та «з відпрацюванням до 17.12.2009» разом з його поданням від 9 грудня 2009 року про звільнення за власним бажанням головного державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції ОСОБА_4 із займаної посади з 17 грудня 2009 року була направлена до Головного управління юстиції у Донецькій області.

14 грудня 2009 року позивачем було подано заяву, у якій він просив його заяву про звільнення від 4 грудня 2009 року залишити без розгляду. Ця заява була зареєстрована та передана виконуючому обов'язки начальника Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції ОСОБА_6 14 грудня 2009 року.

Наказом Головного управління юстиції України у Донецькій області від 18 грудня 2009 року № 1290 ОСОБА_4, головного державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, звільнено із займаної посади 18 грудня 2009 року за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу законів про працю України.

Заява позивача від 14 грудня 2009 року про залишення його заяви про звільнення від 4 грудня 2009 року без розгляду була повернута ОСОБА_4 із резолюцією виконуючого обов'язки начальника Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції ОСОБА_6 від 21 грудня 2009 року «заперечую».

У січні 2010 року ОСОБА_4 звернувся в Совєтський районний суд міста Макіївки Донецької області із позовом до Головного управління юстиції у Донецькій області, третя особа - виконуючий обов'язки начальника Головного управління юстиції у Донецькій області Кучерук С.Л., про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області від 21 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2010 року, позов ОСОБА_4 був задоволений. Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції з 18 грудня 2009 року. Стягнуто з Головного управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_4 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2009 року по 21 липня 2010 року у розмірі 8157,60 гривень.

Наказом Головного управління юстиції України у Донецькій області від 18 січня 2011 року № 83 ОСОБА_4 поновлено на посаді головного державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною до фактичного виходу ОСОБА_7, з 18 січня 2011 року. Цим наказом наказано виплатити позивачеві середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2009 року по 21 липня 2010 року у розмірі 8157,60 гривень.

Наказом Головного управління юстиції України у Донецькій області від 13 липня 2011 року № 963 ОСОБА_4, головного державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, який працює тимчасово на період перебування ОСОБА_7 у відпустці по догляду за дитиною до фактичного виходу, переведено за його згодою на посаду державного виконавця цього ж відділу з 22 липня 2011 року. Підстава: заява позивача; подання заступника начальника Макіївського міського управління юстиції - начальника Совєтського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2011 року рішення Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області від 21 липня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2010 року скасовано, провадження у справі закрито, оскільки така справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

12 жовтня 2011 року ОСОБА_4 звернувся в Донецький окружний адміністративний суд із даним адміністративним позовом, у якому просить суд поновити його на посаді головного державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 21 липня 2010 року по 18 січня 2011 року та моральну шкоду в сумі 5000 гривень.

Наказом Головного управління юстиції України у Донецькій області від 27 жовтня 2011 року № 1820 ОСОБА_4, державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, звільнено із займаної посади 27 жовтня 2011 року. Підстава: подання заступника начальника Макіївського міського управління юстиції - начальника Совєтського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_6; ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2011 року.

Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У справах про звільнення за статтею 38 Кодексу законів про працю України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина 4 статті 24 Кодексу законів про працю України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій не надали належної уваги тому, що позивач скористався своїм правом на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, відповідна заява була зареєстрована та передана 14 грудня 2009 року виконуючому обов'язки начальника Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції ОСОБА_6, який не передав таку заяву до Головного управління юстиції у Донецькій області й не повідомив відповідача про наявність цієї заяви, а 21 грудня 2009 року повернув її позивачеві, після його звільнення, із резолюцією «заперечую».

За висновками судів ОСОБА_4 мав можливість самостійно направити до Головного управління юстиції у Донецькій області заяву з проханням залишити його заяву про звільнення без розгляду, однак суди попередніх інстанцій нічого не вказують щодо того, що позивач подав зазначену заяву не до будь-якого органу, а саме до відділу державної виконавчої служби, де працював.

Зазначаючи у своєму рішенні, що ОСОБА_4 сам наказ про звільнення не оскаржує, а просить його поновити на посаді та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу і моральну шкоду, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, не звернув належної уваги на те, що позивач у своїй позовній заяві вказував, що він не згоден з наказом про звільнення. Суд не уточнив у ОСОБА_4 межі його позовних вимог і не вжив передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у цій справі.

Крім того, для правильного вирішення даного спору суду необхідно було встановити належний склад осіб, які повинні брати участь у цій справі.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що постанова Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року та ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2012 року підлягають скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції на новий розгляд. Під час нового розгляду справи слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини,

які підлягають доведенню в судовому процесі відповідно до предмету спору.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2012 року - скасувати, справу - направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.