Справа № 810/5459/15
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2016-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2016 року 810/5459/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Виноградова О.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Іноземного підприємства "Кока-Кола Беверіджис Україна Лімітед" до Броварської об"єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

20 листопада 2015 р. до Київського окружного адміністративного суду звернулося Іноземне підприємства "Кока-Кола Беверіджис Україна Лімітед" (далі - позивач) з позовом до Броварської об"єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 2 липня 2015 р. № № , , .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно зробив висновки про нікчемність правочинів, які були укладені між позивачем та приватним підприємством "Гелиос-Транс" (далі - ПП "Гелиос-Транс"), товариством з обмеженою відповідальністю "Комплектсервіс-2017" (далі - ТОВ "Комплектсервіс-2017"), товариством з обмеженою відповідальністю "Аксілайн" (далі - ТОВ "Аксілайн"). Стверджує, що укладені позивачем угоди була реальними та виконаними сторонами в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, подав до суду письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просив відмовити посилаючись на те, що правочини між позивачем та ПП "Гелиос-Транс", ТОВ "Комплектсервіс-2017", ТОВ "Аксілайн" здійснені без мети настання реальних наслідків. Стверджує, що названі правочини є нікчемними.

10 березня 2016 р. представником позивача подано клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, встановив таке.

У період з 8 по 12 червня 2015 р. відповідачем було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ПП "ГелиосТранс" за період з 1 липня 2014 р. по 30 вересня 2014 р., ТОВ "Комплектсервіс-2017" за період з 1 листопада 2014 р. по 30 листопада 2014 р., ТОВ "Аксілайн" за період з 1 грудня 2014 р. по 31 грудня 2014 р., за результатами якої 12 червня 2015 р. було складено акт перевірки № 190/10-06-22-02/21651322 (далі - акт перевірки № 190/10-06-22-02/21651322) (т. 1 а.с. 43-98).

У розділі "Висновок" названого акту перевірки зазначено, що позивачем порушено:

- п. 138.2, п. 138.4, п. 138.6, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, що призвело до завищення від"ємного значення об"єкту оподаткування з податку на прибуток за 2014 р. на загальну суму 4 422 970 грн 00 коп.;

- п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 ПК України, в результаті чого завищено суму податкового кредиту в розмірі 884 594 грн 00 коп., що призвело до заниження сум податку на додану вартість, які підлягають нарахуванню до сплати в бюджет за підсумками поточних звітних періодів на загальну суму 855 871 грн 00 коп., в тому числі: за липень 2014 р. - 330 113 грн 00 коп., серпень 2014 р. - 403 948 грн 00 коп., вересень 2014 р. - 115 143 грн 00 коп., листопад 2014 р. - 6667 грн 00 коп., та завищення від"ємного значення різниці між сумою податкового зобов"язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду за грудень 2014 р. в сумі 28 723 грн 00 коп.;

- п. 44.1, п. 44.6 ст. 44 ПК України, п.п. 1.2 п. 1, п.п. 2.2, п.п. 2.13, п.п. 2.14, п.п. 2.15, п.п. 2.16 п. 2, п.п. 3.2 п. 3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88 (т. 1 а.с. 97-98).

2 липня 2015 р. на підставі висновків акту перевірки № 190/10-06-22-02/21651322 відповідачем було винесено податкові повідомлення-рішення:

- № , яким зменшено суму від"ємного значення об"єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 4 422 970 грн 00 коп. (далі - податкове повідомлення-рішення № ) ( т. 1 а.с. 17);

- № , яким збільшено суму грошового зобов"язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на загальну суму 1 283 808 грн 00 коп., з яких: за основним платежем - 855 871 грн 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 427 937 грн 00 коп. (далі - податкове повідомлення-рішення № ) (т. 1 а.с. 18);

- № , яким зменшено розмір від"ємного значення суми податку на додану вартість у сумі 28 723 грн 00 коп. (т. 1 а.с. 20).

У зв'язку з тим, що позивач вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними, ним було подано даний адміністративний позов до суду.

Спірні правовідносини врегульовані ПК України, в редакції, яка діяла на дату виникнення спірних правовідносин.

Згідно з вимогами п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 138.4 ст. 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Як убачається з п. 138.6 ст. 138 ПК України, собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Згідно з вимогами п. 138.8 ст. 138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до вимог пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Із аналізу положень ст. 138 ПК України вбачається, що скористатися правом на формування валових витрат і податкового кредиту можливо лише при наявності первинних бухгалтерських документів, оформлених у відповідності до Закону. Відсутність таких документів зумовлює неможливість включення позивачем до складу валових витрат і податкового кредиту сум, що підтверджуються вказаними документами у періоді фізичного здійснення господарської операції.

Як убачається з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з вимогами п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до вимог п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як убачається з п. 200.1 ст. 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з вимогами п. 200.2 ст. 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Наявні матеріали справи свідчать, що відповідачем було поставлено під сумнів фінансово - господарську діяльність позивача, зокрема, реальність господарських операцій з контрагентами - ПП "Гелиос-Транс", ТОВ "Комплектсервіс-2017", ТОВ "Аксілайн" та зроблено висновок, що господарські операції між ними були фіктивними правочинами.

Проте, даний висновок суд вважає помилковим з таких підстав.

І. Стосовно господарських правовідносин між позивачем та ТОВ "Аксілайн", судом встановлено таке.

4 листопада 2014 р. між позивачем (покупець) та ТОВ "Аксілайн" (продавець) було укладено договір поставки № SP-143-14 (далі - договір № SP-143-14) (т. 2 а.с. 212-219).

Згідно з пп. 1.1 п. 1 названого договору продавець зобов'язується поставити (передати у власність) покупцеві в обумовлені цим договором строки сувенірну продукцію, а покупець зобов"язується прийняти товар і сплатити за нього обумовлену цим договором грошову суму (т. 2 а.с. 212).

На підтвердження виконання ТОВ "Аксілайн" договору № SP-143-14 позивачем суду було надано такі докази:

- додатки до договору (т. 2 а.с. 220-221);

- довіреність (т. 2 а.с. 222);

- рахунки-фактури (т. 2 а.с. 223, 225, 229, 231);

- податкові накладні (т. 2 а.с. 224, 226, 229, 232, 233).

Зазначені документи підписані посадовою особою ТОВ "Аксілайн", завірені печаткою цього підприємства та свідчать, що ТОВ "Аксілайн" було передано позивачу товари, визначені договором № SP-143-14.

На підтвердження факту розрахунку за поставлений ТОВ "Аксілайн" товар позивачем надано копії платіжних доручень, які завірені печаткою акціонерного товариства "СІТІБАНК" (т. 2 а.с. 227, 230).

Крім того, судом враховано, що на дату укладення та виконання договору № SP-143-14 у розпорядженні позивача були документи на підтвердження державної реєстрації ТОВ "Аксілайн", зокрема, копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серія (т. 2 а.с. 111-114).

До того ж судом встановлено, що в подальшому поставлений товар позивачем було частково введено в експлуатацію, а частково передано для безоплатного розповсюдження в рамках рекламної акції "Coca-Cola подарунки партнерам".

Так, на підтвердження реалізації товару позивачем надано копії:

- актів введення в експлуатацію (т. 2 а.с. 235-236);

- наказу про проведення рекламної акції "Coca-Cola подарунки партнерам" (т. 2 а.с. 237);

- звіту про проведення рекламної акції "Coca-Cola подарунки партнерам" (т. 2 а.с. 238-252).

Крім того, позивачем у зв"язку з безоплатним переданням у власність товару, який був поставлений ТОВ "Аксілайн", самостійно було нараховано податкові зобов"язання у сумі 18 222 грн 00 коп., що підтверджується бухгалтерськими довідками, квитанцією та податковою декларацією з податку на додану вартість за грудень 2014 р. (т. 3 а.с. 1-51).

З урахуванням викладено суд дійшов висновку, що:

- укладення та виконання позивачем договору № SP-143-14 дійсно мало місце та було вчинено з метою здійснення господарської діяльності;

- виконання сторонами договору № SP-143-14 призвело до зміни його майнового стану;

- на дату укладення та виконання позивачем договору № SP-143-14 у нього не було сумніву стосовно дійсності реєстрації та господарської діяльності ТОВ "Аксілайн", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Наведене свідчить про реальність укладення та виконання договору № SP-143-14, укладеного між позивачем та ТОВ "Аксілайн".

ІІ. Стосовно господарських правовідносин між позивачем та ТОВ "Комплектсервіс-2017", судом встановлено таке.

1 квітня 2013 р. між позивачем (компанія) і товариством з обмеженою відповідальністю "Любов і голод" (далі - ТОВ "Любов і голод") (виконавець) було укладено договір про надання послуг № ЛГ-6 (далі - договір № ЛГ-6) (т. 3 а.с. 55-69).

Згідно з п. 1.1. названого договору виконавець зобов"язується надати компанії комплекс послуг з маркетингу, що спрямовані на збільшення рівня продажу продукції компанії в торгівельних точках на території України, а компанія зобов"язується прийняти та оплатити такі послуги на умовах договору.

31 грудня 2013 р. між позивачем (компанія), ТОВ "Любов і голод" (виконавець) та ТОВ "Комплектсервіс-2017" (новий виконавець) було укладено угоду про заміну сторони в договорі (т. 3 а.с. 71-72).

Як убачається з тексту названої угоди, сторони дійшли згоди про заміну сторони "виконавця" в договорі № ЛГ-6 на "нового виконавця", а саме - змінили ТОВ "Любов і голод" на ТОВ "Комплектсервіс-2017" (т. 2 а.с. 71).

На підтвердження виконання ТОВ "Комплектсервіс" договору № ЛГ-6 та угоди від 31 грудня 2013 р. позивачем суду було надано такі докази (т. 3 а.с. 73):

- рахунок-фактури (т. 3 а.с. 73);

- акт здачі-прийняття робіт (т. 3 а.с. 74);

- звіт про надані послуги з просування продукції (т. 3 а.с. 76-77);

- податкову накладну (т. 3 а.с. 78).

Зазначені документи підписані посадовою особою ТОВ "Комплектсервіс-2017", завірені печаткою цього підприємства та свідчать, що ТОВ "Комплектсервіс-2017" було надано позивачу послуги, визначені договором № ЛГ-6.

На підтвердження факту розрахунку за надані ТОВ "Комплектсервіс-2017" послуги позивачем надано копію платіжного доручення, яка завірена печаткою акціонерного товариства "СІТІБАНК" (т. 3 а.с. 79).

Крім того, судом враховано, що на дату укладення та виконання договору № ЛГ-6 у розпорядженні позивача були документи на підтвердження державної реєстрації ТОВ "Комплектсервіс-2017", зокрема, копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (т. 2 а.с. 99-102).

До того ж на підтвердження місць, де здійснювалися комплекси послуг з маркетингу позивачем надано копії:

- фото;

- актів введення в експлуатацію;

- договорів на оренду охолоджувачів;

- свідоцтв про державну реєстрацію;

- паспортів;

- ідентифікаційних кодів;

- товарно-транспортних накладних;

- свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість (т. 3 а.с. 80-109).

З урахуванням викладено суд дійшов висновку, що:

- укладення та виконання позивачем договору № ЛГ-6 дійсно мало місце та було вчинено з метою здійснення господарської діяльності;

- виконання сторонами договору № ЛГ-6 призвело до зміни його майнового стану;

- на дату укладення та виконання позивачем договору № ЛГ-6 у нього не було сумніву стосовно дійсності реєстрації та господарської діяльності ТОВ "Комплектсервіс-2017", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Наведене свідчить про реальність укладення та виконання договору № ЛГ-6, укладеного між позивачем та ТОВ "Комплектсервіс-2017".

ІІІ. Стосовно господарських правовідносин між позивачем та ТОВ "Гелиос-Транс", судом встановлено таке.

1 січня 2014 р. між позивачем (замовник) та ПП "Гелиос-Транс" (експедитор) укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом № LH-06-14 (далі - договір № LH-06-14 ) (т. 3 а.с. 224- 231).

Згідно з п. 1.1 названого договору експедитор зобов"язується надавати транспортно-експедиційні послуги з організації та забезпечення перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України, а замовник зобов"язується приймати та сплачувати послуги експедитора на умовах, визначених договором (т. 3 а.с. 224).

На підтвердження виконання ТОВ "Гелиос-Транс" договору № LH-06-14 позивачем суду було надано такі докази (т. 3 а.с. 224-240, т. 4 а.с. 1-232, т. 5 а.с. 2-251, т. 6 а.с. 2-248, т. 7 а.с. 2-245, т. 8 а.с. 2-253, т. 9 а.с. 2-246, т. 10 а.с. 2-250, т. 11 а.с. 2-243, т. 12 а.с. 2-248, т. 13 а.с. 2-249, т. 14 а.с. 2-250, т. 15 а.с. 2-241, т. 16 а.с. 2-244, т. 17 а.с. 2-250, т. 18 а.с. 2-246, т. 19 а.с. 2-256, т. 20 а.с. 2-241, т. 21 а.с. 2-242, т. 22 а.с. 2-249, т. 23 а.с. 2-253, т. 24 а.с. 2-245, т. 25 а.с. 2-88):

- додаток до договору;

- заява на присвоєння коду / зміну даних;

- рахунки-фактури;

- акти здачі-прийняття робіт (надання послуг);

- податкові накладні;

- товарно-транспортні накладні.

Зазначені документи підписані посадовою особою ТОВ "Гелиос-Транс", завірені печаткою цього підприємства та свідчать, що ТОВ "Гелиос-Транс" було надано позивачу послуги, визначені договором № LH-06-14.

На підтвердження факту розрахунку за надані ТОВ "Гелиос-Транс" послуги позивачем надано копію довідки акціонерного товариства "СІТІБАНК" про перерахування коштів позивачем на користь ПП "Гелиос-Транс" (т. 3 а.с. 241-268).

Крім того, судом враховано, що на дату укладення та виконання договору № LH-06-14 у розпорядженні позивача були документи на підтвердження державної реєстрації ТОВ "Гелиос-Транс", зокрема, копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (т. 2 а.с. 90-94).

До того ж на підтвердження отримання контрагентами позивача товару, який перевозився ПП "Гелиос-Транс", позивачем надано копії:

- договорів поставки;

- паспортів;

- додаткових угод;

- протоколів розбіжностей;

- заявок на автотранспорт;

- листів-завантаження;

- товарно-транспортних накладних;

-платіжних доручень, завірених печаткою публічного акціонерного товариства "СІТІБАНК" (т. 25 а.с. 122-245, т. 26 а.с. 1-236, т. 27 а.с. 1-250, т. 28 а.с. 1-250, т. 29 а.с. 1-250, т. 30 а.с. 1-245, т. 31 а.с. 2-250, т. 32 а.с. 1-249, т. 33 а.с. 1- 250, т. 34 а.с. 1-253).

З урахуванням викладено суд дійшов висновку, що:

- укладення та виконання позивачем договору № LH-06-14 дійсно мало місце та було вчинено з метою здійснення господарської діяльності;

- виконання сторонами договору № LH-06-14 призвело до зміни його майнового стану;

- на дату укладення та виконання позивачем договору № LH-06-14 у нього не було сумніву стосовно дійсності реєстрації та господарської діяльності ТОВ "Гелиос-Транс", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Наведене свідчить про реальність укладення та виконання договору № LH-06-14, укладеного між позивачем та ТОВ "Гелиос-Транс".

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, чого не було зроблено відповідачем.

При вирішенні справи судом не можуть бути взяті до уваги заперечення відповідача, оскільки вони спростовуються поданими позивачем доказами.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а податкові повідомлення-рішення від 2 липня 2015 р. № № , , є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст. 9, 69 - 72, 122, 158 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Броварської об"єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 2 липня 2015 р. № № , , .

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Виноградова О.І.