Справа № 826/10195/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

16 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., позивача ОСОБА_2, представника відповідача Марціва М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з неповним та неправильним з'ясуванням усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.08.2005 наказом заступника Міністра оборони України від 04.08.2005 № 69 ОСОБА_2 прийнято на посаду за конкурсом начальника відділу організаційно-штатної та організаційно-планової роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України.

01.12.2011 наказом заступника Міністра оборони України - керівника апарату від 15.11.2011 № 1240 ОСОБА_2 переведено на посаду начальника відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України.

30.04.2015 наказом Міністра оборони України від 29 квітня 2015 року № 32 (по особовому складу державних службовців) начальника відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України ОСОБА_2 звільнено з роботи відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку з реорганізацією.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати § 3 Наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2015 року № 32 в частині звільнення ОСОБА_2, начальника відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, з роботи 30.04.2015р. відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 (далі - КЗпП) у зв'язку з реорганізацією;

- поновити ОСОБА_2 на посаді начальника відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 травня 2015 року по дату прийняття рішення у цій справі у розрахунку 479 грн. 43 коп. на день.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивача про наступне вивільнення було попереджено в установлені законом строки, одночасно з попередженням запропоновано вакантну посаду, але згоди на переведення він не дав, а тому роботодавець дотримався норм законодавства щодо вивільнення позивача, що підтверджується належними доказами, наявними у матеріалах справи.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював начальником відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, в якому працювало 5 штатних одиниць з урахуванням начальника відділу.

У зв'язку зі змінами в структурі центрального апарату Міністерства оборони України відділ організаційно-штатної роботи Департаменту було виключено зі штату, замість нього введено відділ організаційно-планової та організаційно-штатної роботи (а.с. 63). До штату нового відділу увійшло 5 працівників та 1 військовослужбовець. Крім того, цивільну посаду начальника відділу організаційно-планової та організаційно-штатної роботи було замінено на військову посаду (а.с. 126). Також, порівнявши завдання та функції ліквідованого відділу організаційно-штатної роботи (а.с. 33-34) та створеного відділу організаційно-планової та організаційно-штатної роботи(а.с. 53-54, 114-115), колегія суддів дійшла висновку, що вони не є ідентичними та відрізняються за обсягом завдань та функцій.

З наведеного вбачається, що реорганізації Міністерства оборони України вцілому та скорочення штату, дійсно, не відбулося, однак це не спростовує того, що в центральному апараті Міністерства оборони України мали місце зміни в організації виробництва і праці (ліквідація старого відділу та створення нового з іншими завданнями, функціями, заміною цивільної посади начальника військовою, введення нової військової штатної одиниці).

Таким чином, відповідач мав право звільнити позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП, дотримавшись при цьому процедури, зокрема передбаченої ст. 492 КЗпП.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 названої статті, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Матеріали справи свідчать, позивача завчасно попереджено про наступне вивільнення посади 27.02.2015. При цьому, одночасно з попередженням про звільнення позивачу було запропоновано посаду головного спеціаліста відділу організаційно-планової та організаційно-штатної роботи. Проте, як вбачається зі змісту листа попередження, позивач від підпису відмовився (а.с. 74), а тому, апеляційний суд розцінює це як належне повідомлення позивача про наступне вивільнення та його відмову від запропонованої посади. Крім того, позивач у судовому засіданні не заперечив того, що його особисто було повідомлено про наступне вивільнення та запропоновано відповідну посаду.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на те, що йому повинні були запропонувати всі вакантні посади, оскільки наведена вище ч. 3 ст. 492 КЗпП не передбачає пропонування працівникові всіх вакантних посад, а лише говорить про обов'язок роботодавця пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, що й було зроблено відповідачем 27.02.2015 (а.с. 74).

Також варто зазначити, що з урахуванням заміни цивільної посади начальника відділу організаційно-планової та організаційно-штатної роботи на військову, була відсутня можливість запропонувати позивачу цю посаду. Вільні посади в інших відділах позивачу не пропонувалися, оскільки вони були запропоновані іншим особам, які надали згоду на їх заміщення (а.с. 127-134). Крім того, керівні вакантні посади (зокрема заступник директора Департаменту кадрової політики, заступник начальника відділу управління кар'єрою та комплектування посад державних службовців центрального апарату Міністерства оборони України, на які звертав увагу позивач у судовому засіданні суду апеляційної інстанції) не відповідали освіті, кваліфікації та досвіду роботи позивача, а тому не були йому запропоновані.

Крім того, враховуючи відмову позивача від запропонованих посад, оголошено конкурс на заміщення вакантних посад про що останнього було повідомлено. Однак, позивач цією можливістю не скористався.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем було виконано вимоги ч. 3 ст. 492 КЗпП та запропоновано позивачу належну посаду, що відповідає його кваліфікації.

Також, на виконання приписів ч. 1 ст. 43 КЗпП, відповідачем було подано запит до профспілкового органу стосовно звільнення ОСОБА_2 та отримано довідку об'єднаного комітету профспілки № 1 працівників апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 16.04.2015, згідно якої позивач на обліку ОКП№1 не знаходиться (а.с. 106).

Апеляційний суд також звертає увагу на абз. 4 п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до якого судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Таким чином, з урахуванням низької щорічної оцінки, відповідачем було здійснено перестановку (перегрупування) працівників та запропоновано позивачу нижчу посаду, ніж ту, яку він займав раніше. Крім того, як зазначено вище, доцільність такої перестановки не може бути предметом обговорення у суді.

На підставі наведеного, за закінченням двохмісячного строку попередження, передбаченого ч. 1 ст. 492 КЗпП, відповідачем правомірно видано оскаржуваний наказ, яким було звільнено позивача.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на його переважне право на залишення на роботі, що передбачене ст. 42, ч. 2 ст. 492 КЗпП, оскільки позивачу все ж було надано це право та запропоновано роботу, від якої, як зазначено вище, він відмовився. Крім того, матеріали справи свідчать про низьку оцінку роботи позивача за 2014 рік на посаді начальника відділу (а.с. 135-138). При цьому, як вбачається з трудової книжки (а.с. 19) заохочення (нагороди, премії, подяки) останній раз надавалися позивачу ще у 2012 році.

Посилання на неправильність та неправомірність низької оцінки роботи позивача за 2014 рік колегією суддів відхиляється, оскільки не питання не є предметом розгляду даної справи.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з правомірністю оскаржуваного наказу та висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 21.03.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.