Справа № 2а-16441/12/2670
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м. Київ К/800/27133/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,
при секретарі: Корецькому І.О.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві (правонаступник Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби)

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.02.2013

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2013

у справі № 2а-16441/12/2670 Окружного адміністративного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційні бізнес технології»

до Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби

про визнання протиправними дій, скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.02.2013, залишеною без зміну ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2013, позов задоволено частково: визнані протиправними дії ДПІ у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби, які полягають у визнанні правочинів, здійснених ТОВ «Інноваційні бізнес технології» з ТОВ «Стейдпрод» () за період з 01.08.2011р. по 31.08.2011р. по ланцюгу з контрагентами (покупцями та постачальниками) такими, що вчинені з порушенням частини 1 ст. 203, ст.ст.215, 216, 228 Цивільного кодексу України, в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (пункт 5 ст. 203 Цивільного кодексу України); визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 25.10.2012 №, №, №; у решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ДПІ просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач не реалізував своє процесуальне право подання заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, юридичної оцінки обставин справи, Вищий адміністративний суд України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для зменшення у податковому обліку позивача від'ємного значення суми ПДВ, збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток, ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті документальної позапланової виїзної документальної перевірки від 02.10.2012 № 411/22-511/36337334. Згідно з цим актом підприємство порушило норми підпункту 14.1.36 пункту 14.1 ст. 14, пунктів 44.1 та 44.6 ст.44, пункту 138.1, підпункту 138.5.1 пункту 138.5 ст. 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139, пунктів 198.1, 198.2. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (ПК): завищені витрати на загальну суму 298866,00 грн. у податковому обліку за ІІІ-ІV квартали 2011 року на загальну суму 298866,00 грн. та податковий кредит на 59773,00 грн. за серпень 2011 року за договором на виготовлення продукції від 11.08.2011 № 1108-01, укладеним з ТОВ «Стейдпрод», у результаті чого занижено податок на прибуток на 68739,00 грн. у податковому обліку за ІІІ-ІV квартали 2011 року; занижено податкове зобов'язання з ПДВ на 59457,00 грн. та завищено від'ємне значення суми ПДВ на 316,00 грн. у податковому обліку за серпень 2011 року.

За наслідками перевірки контролюючий орган стосовно позивача прийняв податкові повідомлення-рішення від 25.10.2012: № - про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток у сумі 68739,00 грн. за основним платежем; № - про збільшення грошового зобов'язання із ПДВ у сумі 59457,00 грн. за основним платежем та 14864,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції (штрафи); № - про зменшення розміру від'ємного значення суми ПДВ у податковому обліку за серпень 2011 року на 316,00 грн..

У судовому процесі встановлено, що за наслідками поставки позивачу від ТОВ «Стейдпрод» послуг із обробки алюмінієвих панелей за договором на виготовлення продукції від 11.08.2011 № 1108-01 сторони підписали акт здачі-прийняття робіт (надання послуг); постачальник виписав на адресу позивача податкову накладну, на підставі яких позивач сформував витрати та податковий кредит в податкових деклараціях за вищевказані податкові періоди.

Відповідно до пункту 138.1 ст. 138 ПК (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 цієї статті).

Згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 ПК до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (у редакції, чинній до 1 липня 2015 року).

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (підпункт 198.6 цієї статті).

При цьому законодавцем презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податків на збільшення витрат та податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податків у інших платників товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 ПК) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи правомірність зменшення у податковому обліку позивача витрат та податкового кредиту, сформованих за наслідками господарських відносин з ТОВ «Стейдпрод», ДПІ, посилаючись на акти про неможливість проведення зустрічної звірки, вказувала про ознаки фіктивності постачальників ТОВ «Стейдпрод» у першому та другому ланцюгах поставки (ТОВ «Киїівські промислові технології», ТОВ «Грандбізнес», ТОВ «КТФ «Оптроздрібторг») як-то: відсутність перелічених контрагентів ТОВ «Стейдпрод» за місцезнаходженням; відсутність у них основних фондів та трудових ресурсів, необхідних для здійснення поставки.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій на підставі оцінки доказів, а саме: договору на виготовлення продукції від 11.08.2011 № 1108-01 зі специфікаціями до нього, податкової накладної, акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), встановили факт поставки позивачу від ТОВ «Стейдпрод» послуг із обробки алюмінієвих панелей (фарбування, порізка, фрезерування) і відповідно до встановлених обставин зробили юридично правильний висновок про правомірне декларування позивачем за наслідками господарських операцій з цим постачальником витрат та податкового кредиту. Оцінка доказів судами зроблена з дотриманням норм ст. 86 КАС України. До справи приєднані докази, які підтверджують придбання позивачем алюмінієвих панелей (договір купівлі-продажу від 18.06.2009 з ТОВ «Толден», видаткові накладні податкові накладні, виписані ТОВ «Толден» з 06.07.2011 по 29.07.2001 на поставку алюмінієвих панелей) (а.с. 161-177, т.1) та подальшу реалізацію продукції ТОВ «Фасадні системи «Метал Япи» та ВАТ «Фармак» (а.с. 188-240, т. 1, а.с. 1-17, т.2).

Вищенаведені норми ПК не ставлять у залежність право платника податків формування витрат та податкового кредиту від дотриманням податкової дисципліни, зокрема і обов'язку фактичної сплати сум податків до бюджету, постачальниками товарів (послуг) по всьому ланцюгу поставки, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (послуг), призначених для використання у його господарській діяльності, сплатив ПДВ в ціні придбаних товарів (послуг), а реальність операцій з придбання ним товарів (послуг) у судовому процесі не спростована. Суди зробили правильний висновок про індивідуальний характер відповідальності платника податку, а податковим органом у силу норм частини другої ст. 71 КАС України не було доведено правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень. Разом з тим, відповідно до норми частини другої ст. 71 КАС України на ДПІ як на суб'єкта владних повноважень покладено процесуальний обов'язок довести правомірність прийнятих стосовно позивача податкових повідомлень-рішень.

У той же час, не можна погодитись із висновками судів попередніх інстанцій у частині задоволення позову про визнання протиправними дій ДПІ у Подільського районі м. Києва, які полягають у визнанні правочинів, здійснених ТОВ «Інноваційні бізнес технології» з ТОВ «Стейдпрод» () за період з 01.08.2011р. по 31.08.2011р. по ланцюгу з контрагентами (покупцями та постачальниками) такими, що вчинені з порушенням частини 1 ст. 203, ст. ст. 215, 216, 228 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 17 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень як правового акта індивідуальної дії є прямий (безпосередній) вплив рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, зокрема обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов'язків. Прийняття суб'єктом владних повноважень рішення, як правило, є результатом вчинення ряду дій, зокрема щодо складання акта (довідки, протоколу тощо) за результатами проведеної перевірки, викладення відповідних висновків у цьому акті, які стали підставою для збільшення у податковому обліку платника податків грошового зобов'язання із податкових зобов'язань. З огляду на те, що в правовому регулюванні приймає участь рішення суб'єкта владних повноважень, а не окремі дії, вчинені в процесі здійснення владних повноважень, за результатами яких прийнято рішення, зокрема щодо зроблених висновків, викладених в акті перевірки (довідці щодо проведення зустрічної звірки), такі дії не можуть бути предметом самостійного оскарження до адміністративного суду, окремо від оскарження рішення. Обставини щодо вчинення цих дій входять до предмету доведення у справі за позовом про скасування рішення суб'єкта владних повноважень, а їх правова оцінка судом на відповідність встановлених законом компетенції суб'єкта владних повноважень та порядку їх вчинення може бути підставою для скасування рішення як протиправного внаслідок вчинення посадовими особами суб'єкта владних повноважень дій не у спосіб та не у порядку, встановлених законом.

Суди попередніх інстанцій, однак, не звернули увагу на такий зміст правового регулювання, встановлений вищенаведеними нормами, та зробили помилкові висновки про наявність підстав для задоволення позову у цій частині.

У відповідності до частини 2 ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 225, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві задовольнити частково, змінити постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.02.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2013, позов задовольнити частково: скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби від 25.10.2012 № , № ,

№ .

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: підписЄ.А. Усенко
Судді: підписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев