Справа № 809/1595/15
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 р. Справа № 876/6146/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року у справі за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до комунального підприємства «Коломиятеплоенергія» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

Івано-Франківське обласне відділення ФСЗІ 17.04.2015 року звернулося в суд з адміністративним позовом до КП «Коломиятеплоенергія», в якому просило стягнути з відповідача на користь Івано-Франківського обласного відділення ФСЗІ адміністративно-господарські санкції в розмірі 30042,86 грн., а також пеню в розмірі 30,04 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Івано-Франківське обласне відділення ФСЗІ оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд не врахував ту обставину, що відповідачем не надано жодного підтвердження створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів. Апелянт зазначає, що обов'язок відповідача полягає не лише у створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, але супроводжується і обов'язком працевлаштування інвалідів на створених робочих місцях.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідачем подано до відділення Фонду звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік форми № 10-ПІ від 26 лютого 2015 року (а.с. 7), відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві в цей період становила 35 осіб. Згідно вказаного Звіту на підприємстві в 2014 році робоче місце для працевлаштування інваліда зайнято не було.

Судом встановлено, що в поданому звіті в рядку 02 (кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність) працівником бухгалтерії допущена механічна помилка, так як фактично на підприємстві робоче місце для працевлаштування інваліда створене та зайняте особою, яка є інвалідом ІІІ групи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем належним чином виконано обов'язок щодо працевлаштування працівників, яким відповідно до законодавства встановлена інвалідність, то підстав для застосування санкції передбаченої ст. 19 Закону не має.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає правильно встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 року № 875 -XII (з подальшими змінами та доповненнями, далі Закон 875), для підприємств (об'єднань), установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання, встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Крім того, в ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зазначено, що відділення Фонду соціального захисту інвалідів з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого ч. 1 цієї статті, мають право в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, здійснювати перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подачі ними звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, у тому числі шляхом зарахування, та сплати ними адміністративно-господарських санкцій.

Згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів форми №10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників КП «Коломиятеплоенергія» у 2014 році складала 35 осіб.

В ході розгляду даної справи встановлено, що у КП «Коломиятеплоенергія» всі умови для працевлаштування інвалідів - забезпечено.

Проте, в поданому звіті в рядку 02 (кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність) працівником бухгалтерії допущена механічна помилка, так як фактично на підприємстві робоче місце для працевлаштування інваліда створене та зайняте особою, яка є інвалідом ІІІ групи.

З матеріалів справи видно, що з 01.10.2012 року на посаду слюсаря ремонтника котельного обладнання КП «Коломиятеплоенергія» прийнято інваліда III групи по зору ОСОБА_1

Дані обставини також підтверджуються витягом з наказу №2К від 01.10.2012 року про прийняття на роботу ОСОБА_1, копією трудової книжки сер. НОМЕР_1 пенсійним посвідченням за НОМЕР_2 від 30.05.2013 року, довідкою МСЕК серії АВ за №0100025 від 01.02.2013 року, відповідно до якої ОСОБА_1 встановлена III група інвалідності без переогляду, та довідкою про доходи ОСОБА_1 виданої КП «Коломиятеплоенергія» №17 від 28.04.2015 року за період з січня по грудень 2014 року (а.с.21-25).

Окрім цього, колегія суддів враховує заяву КП «Коломиятеплоенергія» за №87 від 30.03.2015 року з якої видно, що відповідач повідомив Фонд про допущену працівником бухгалтерії підприємства помилку, однак відповідачем вимога про перерахування адміністративно-господарської санкції та пені відкликана не була.

Статтею 20 частиною 1 Закону України № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Вказані адміністративно-господарські санкції сплачуються підприємством самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв»язку зі скоєнням правопорушення.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій колегія суддів виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов»язань і правил здійснення господарської діяльності та необхідності встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв»язку між самим порушенням та його наслідками.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. При цьому учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 22 грудня 2009 року у справі № 21-2151во09, зокрема, зазначено, що нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення, а тому не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому товариство вжило всіх передбачених Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" заходів для працевлаштування останніх.

Враховуючи вищезазначене, жодних належних та допустимих доказів протиправності дій відповідача у працевлаштуванні інвалідів - позивачем не наведено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності вини КП «Коломиятеплоенергія» в невиконанні ним нормативу з працевлаштування інвалідів у 2014 році, оскільки аналіз фактичних обставин справи дає підстави для висновку про те, що відповідачем належним чином виконано обов'язок щодо працевлаштування працівників.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року у справі №809/1595/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук