Справа № 818/3779/15
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 р. Справа №818/3779/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Прилипчука О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Гордієнко Є.Є.,

представник позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача - Петренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 818/3779/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області

про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_3) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області (далі - відповідач, Глухівська ОДПІ), в якому просить скасувати:

- податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання на суму 1 053 669, 00 грн., у тому числі за основним платежем - 702 446, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 351 223, 00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання на суму 540 016, 35 грн., у тому числі за основним платежем - 360 010, 90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 180 005, 45 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015 № Ф- на суму 67 583, 78 грн.;

- рішення № від 21.10.2015 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 3 379, 19 грн. та донараховану суму 11 384, 08 грн. єдиного внеску.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що посадовими особами Глухівської ОДПІ було здійснено планову перевірку діяльності позивача, за результатами якої було складено акт від 21.07.2015 року № 507/18-04-17-02/НОМЕР_4.

На підставі акту перевірки від 21.07.2015 року № 507/18-04-17-02/НОМЕР_4 були прийняті: податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 року № , податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 року №, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2015 року № Ф- та рішення № від 13.08.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не сплаченого єдиного внеску.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями та вимогою позивач зазначає, що відповідач не мав підстав при проведенні перевірки використовувати результати зустрічних звірок, що були отримані Світловодською ОДПІ по діяльності інших платників, оскільки вони не стосуються безпосередньо ФОП ОСОБА_3 та не можуть бути доказом вчиненого ним порушення. Податковий Кодекс не пов'язує право платника податку на податковий кредит з проведенням будь-яких зустрічних перевірок, не ставить право платника податку на бюджетне відшкодування в залежність від сплати податку іншими учасниками по всьому ланцюгу товарообігу та не встановлює обов'язок покупця сплачувати ПДВ до бюджету в разі, коли такий податок не буде сплачений продавцем.

В підтвердження сформованого податкового кредиту позивач надав на перевірку податкові накладні, товарно-транспортні накладні, договори купівлі-продажу та банківські платіжні документи про оплату отриманого пального. Зауважень, щодо наданих під час перевірки документів не було, про відсутність або не надання документів під час перевірки в акті не зазначено.

Придбаний товар позивач використовував у власній господарській діяльності, яка передбачає торгівлю пальним. Придбане пальне в подальшому він реалізовував, відповідно до укладених договорів так і за готівку, що підтверджував документально під час перевірки, надавав договори, рахунки, банківські виписки, фіскальні чеки та інші документи, що підтверджували реалізацію. З огляду на те, що позивачем були виконанні норми, які надають право на формування податкового кредиту, то прийняте податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 року № він вважає незаконним.

Крім того, позивач не погоджується із підставами прийняття податкового повідомлення-рішення від 13.08.2015 № , а саме з тим, що ним було завищено витрати пов'язані з господарською діяльністю та занижено чистий оподатковуваний дохід через віднесення до витрат пов'язаних з господарською діяльністю неправомірно було віднесено витрати на придбання ПММ згідно товарних позицій ; ; ; УКТЗЕД.

Позивач стверджує, що його витрати по придбанню пального у ТОВ ВТФ "Дайна", ТОВ "БахмачНафтосервіс", ТОВ "Константа Імпекс", ТОВ "Строй-центр" були об'єктивно необхідні для забезпечення господарської діяльності та підтверджені належним чином складеними первинними документами, до яких жодних зауважень немає.

З встановленими актом перевірки порушеннями Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'зкове державне соціальне страхування", на підставі яких прийняті вимога про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015 № Ф- та рішення № від 21.10.2015 про застосування штрафних санкцій, позивач також не погоджується та зазначає, що перебуває на загальній системі оподаткування, звітним періодом для нього є календарний рік. Позивачем подана річна декларація за 2014 рік в строк до 10 лютого 2015 року, в якій він вказав суму чистого доходу та суму нарахованого єдиного внеску. Відповідач в акті перевірки вказує, що в додатку 5 у графі 2 таблиць 1 та 3 до Звіту з єдиного внеску, "в рядках календарних місяців повинно бути зазначено середньомісячний річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом ділення річного чистого доходу (прибутку) на кількість календарних місяців, з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску". Застосований відповідачем спосіб визначення розміру соціального внеску, став наслідком твердження про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу в сумі 194766,00 грн. та донарахування єдиного внеску на загальну суму 67583 грн. 80 коп., що, на думку позивача, суперечить порядку нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, який визначений Законом України від 08.07.2010 № 2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 455 від 09.09.2013.

Позивач вважає, що сума доходу, з якої розраховується єдиний внесок в графі "усього" таблиці 3 Додатка № 5 має відповідати чистому доходу, заявленому в податковій декларації, яка подається до органів доходів і зборів за результатами календарного року.

ФОП ОСОБА_3 сплачує єдиний внесок, нарахований за календарний рік, податкова звітність за 2014 рік сформована на підставі первинних бухгалтерських документів, відображених в Книзі обліку доходів та витрат, поданий звіт з єдиного внеску за 2014 рік заповнений з урахуванням вимог законодавства і загальна сума річного доходу, визначена у податковій звітності, співпадає із загальними річними показниками Книги обліку доходів і витрат, а отже, ним не був занижений чистий оподатковуваний дохід і нарахування єдиного внеску відповідачем було здійснено неправомірно.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні. У письмовому запереченні зазначив, що позивачем було порушено норми чинного податкового законодавства, а саме враховано при обчисленні чистого доходу суми по податковим накладним з придбання ПММ, реалізація яких фактично не підтверджується документально, а отже вони не використовувались в господарській діяльності. Крім того, позивачем включено до податкового кредиту суми ПДВ по господарським операціям з контрагентами, реальність придбання ПММ у яких не підтверджується за ланцюгом постачання, господарські операції є безтоварними, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є такими, що прийняті у відповідності до вимог ч.2 ст.19 Конституції України. Також, позивачем порушено норми законодавства про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'зкове державне соціальне страхування, а саме в додатку 5 у графі 2 таблиць 1 та 3 до Звіту з єдиного внеску позивачем невірно визначено середньомісячний річний оподатковуваний дохід, що призвело до заниження суми зобов'язання з єдиного внеску на загальнообов'зкове державне соціальне страхування. Тому вимога про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій прийняті відповідачем обґрунтовано і правомірно.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

З 23.06.2015 по 07.07.2015 посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 , за результатами якої складено акт від 21.07.2015 № 507/18-04-17-02/НОМЕР_4 (а.с. 27-46, т. 1).

Актом перевірки встановлено порушення позивачем:

- п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме платником було завищено суму витрат по ПММ, що не використані у господарській діяльності платника, в результаті чого занижено до сплати суму податку на доходи фізичних осіб в сумі 360 010,90 грн.;

- п.198.2., п.198.3., п.198.6 ст.198, ст.201(п.201.4.), п.199.1, ст. 199 Податкового кодексу України, ст. 3 Господарського кодексу України, а саме завищено податковий кредит по ПДБ шляхом віднесення сум ПДВ по ПММ, що не використані господарській діяльності платника, в результаті чого завищено податковий кредит на суму 702446 грн., чим занижено до сплати в бюджет ПДВ на суму 702446 грн.;

- п. 5 ч.1 ст.4, абз.1 п.2 ч.1 ст.7, абз.5 ч.8 ст.9, п.11 ст.8, п.2 ст.9 Закону України "Про збір облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", а саме занижено чистий оподатковуваний дохід, у зв'язку з чим занижено до сплати суму єдиного внеску в сумі 67 583, 78 грн. за період з 01.01.2014 по 31.12.2014.

На підставі вказаного ату перевірки відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання на суму 1 053 669, 00 грн., у тому числі за основним платежем - 702 446, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 351 223, 00 грн. (а.с. 50, т. 1);

- податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання на суму 540 016, 35 грн., у тому числі за основним платежем - 360 010, 90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 180 005, 45 грн. (а.с. 49, т. 1);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2015 № Ф- на суму 67 583, 78 грн. (а.с. 52, т. 1)

- рішення № від 13.08.2015 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 3 379, 19 грн. (а. с. 51, т. 1).

Позивач не погодившись і зазначеними рішеннями подав скаргу до Головного управління Міндоходів у Сумській області, в якій просив скаргу задовольнити а оскаржувані рішення скасувати (а.с. 176-180 том.1).

05.10.2015 Головним управління ДФС у Сумській області прийнято рішення № 12597/6/18-28-10-04-05-42/61 про результати розгляду скарги в частині (а.с. 182 том.1). Скасовано рішення № від 13.08.2015 про застосування штрафних санкцій та вимогу 13.08.2015 № Ф- про сплату боргу.

Зобов'язано Глухівську ОДПІ видати та направити ВОП ОСОБА_3 вимогу про сплати недоїмки та рішення про застосування штрафних санкцій відповідно до норм чинного законодавства.

21.10.2015 Глухівською ОДПІ прийнято:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- на суму 67 583, 78 грн. (а.с. 185 т. 1)

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 3 379, 19 грн. та донараховану суму 11 384, 08 грн. єдиного внеску (а. с. 186 т. 1).

Позивач не погодившись і зазначеними рішеннями подав скаргу до Головного управління Міндоходів у Сумській області, в якій просив скаргу задовольнити а оскаржувані рішення скасувати (а.с. 176-180 том.1).

05.10.2015 Головним управління ДФС у Сумській області прийнято рішення № 12597/6/18-28-10-04-05-42/61 про результати розгляду скарги в частині (а.с. 182 том.1). Скасовано рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Суд зазначає, що підставою збільшення позивачу суми податку на додану вартість відповідачем є висновок в акті перевірки про безтоварність угод позивача із контрагентами - ТОВ "Нафто-сервіс плюс" та ТОВ "Константа-імпекс". Зазначені висновки відповідачем зроблені на підставі актів зустрічних звірок між ТОВ "Нафто-сервіс плюс" і ПП "Аріс", ТОВ ТД "Гарант" та між ТОВ" Константа - Імпекс" і ПП "Аріс"(сторінка акту 43-44 том.1 ).

Крім того, відповідач вважає, що в ході перевірки не встановлено реалізацію паливно мастильних матеріалів (далі по тексту - ПММ) за кодами УКТЗЕД , , , без наявної мети їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Проте, суд вважає помилковими такі висновки відповідача, виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що 12.02.2014 позивачем укладено договір купівлі - продажу із ТОВ "Нафто-сервіс плюс" №02-26Н (а.с. 137-138 том.2)

На виконання умов договору було складено податкові накладні №3 від 12.02.2014, №38 від 26.03.2014, №12 від 08.04.2014; видаткові накладні №16 від 12.02.2014, №50 від 26.03.2014, №77 від 08.04.2014; рахунки - фактури: №СФ-000054 від 26.03.2014, СФ-0000080 від 08.04.2014 (а.с. 53, 79-80,90-91, 99-100 том.1).

Вартість пмм позивачем була сплачена згідно платіжних доручень: №63 від 03.03.2014, №70 від 11.03.2014, №59 від 25.02.2014, №55 від 19.02.2014, №46 від 13.02.2014, №16 від 13.02.2014, №24 від 27.02.2014, №67 від 26.02.2014, №70 від 27.02.2014, №36 від 01.04.2014, № 95 від 01.04.2014, №98 від 02.04.2014, №98 від 03.04.2014, №99 від 04.04.2014, №91 від 28.03.2014, №34 від 26.03.2014, №48 від 29.04.2014, №46 від 24.04.2014, №45 від 17.04.2014, №41 від 11.04.2014, №126 від 30.04.2014, № 126 від 29.04.2014, №109 від 14.04.2014, №112 від 16.04.2014, №114 від 17.04.2014, №124 від 25.04.2014, (а.с. 81-89,93-98,101-110 том.1).

Транспортування пмм здійснювалося ФОП Рева, що підтверджується наданими до суду товарно - транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів №17 від 12.02.2014, №54 від 26.03.2014, №77 від 08.04.2014 (а.с. 139 -141 том.2).

Також, між ПП ОСОБА_3 та ТОВ "Нафто-сервіс плюс" складено акти звіряння станом на 01.01.2015 (а.с. 174-175 том.1)

З матеріалів справи судом встановлено, що 28.02.2014 позивачем укладено договір купівлі - продажу із ТОВ "Константа-Імпекс" №02-36 /2К (а. с. 154-155 том.2).

На виконання умов договору було складено податкові накладні №27 від 28.02.2014, №9 від 05.03.2014; №22 від 09.07.2014, видаткові накладні №48 від 28.02.2014, №58 від 05.03.2014, рахунки - фактури №СФ-0000270 від 09.07.2014, (а. с. 53-54,60-61,66 том.1).

Вартість пмм позивачем була сплачена згідно платіжних доручень: №30 від 20.03.2014, №31 від 21.03.2014, №70 від 12.03.2014, №72 від 13.03.2014, №18 від 18.03.2014, №32 від 24.03.2014, №33 від 26.03.2014, №79 від 21.03.2014, №81 від 21.03.2014, №247 від 30.07.2014, №243 від 28.07.2014, №241 від 25.07.2014, №235 від 22.07.2014, №228 від 18.07.2014, №222 від 15.07.2014, №77 від 01.08.2014, №133 від 30.07.2014, №129 від 28.07.2014, №122 від 23.07.2014, №73 від 15.07.2014 (а. с. 55-59,62,68-78 том.1).

Транспортування пмм здійснювалося ТОВ "Константа-Імпекс", що підтверджується наданими до суду товарно - транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів № 42/1 від 28.02.2014, №48 від 05.03.2014, №167 від 09.07.2014 (а.с. 156 -158 том.2).

Суд зазначає, що укладений між позивачем та його контрагентами договір містять положення щодо найменування, кількості, якості та асортименту, що свідчить про наявність наміру щодо настання реальних наслідків в момент укладення договорів, оскільки, укладаючи угоди, сторони домовлялися щодо істотних умов правочину.

Для бухгалтерського обліку, що базується на безперервному документуванні всіх здійснюваних господарських операцій, первинні документи є документальними свідоцтвами, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника.

Такі документи у свою чергу є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських регістрів.

Отже, до документів, що є підставою для оприбуткування товару належать прибутково-видаткові накладні, які виписуються постачальником та містять кількісно-вартісні відомості про товар, сертифікати, паспорти якості заводу-виробника товару.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не надано до матеріалів справи доказів відсутності у позивача первинних документів.

При цьому, єдиним мотивом, на підставі якого суб'єкт владних повноважень дійшов судження про відсутність реальності здійснення господарської операції, є виключно висновки викладені в актах зустрічних звірок між ТОВ "Нафто-сервіс плюс" і ПП "Аріс", ТОВ ТД "Гарант" та між ТОВ "Константа-Імпекс" і ПП «Аріс».

Проте, оцінивши перелічені первинні документи за правилами ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми), дату та місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції, первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права.

Оглянуті судом документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704; далі за текстом - Положення №88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Таким чином, надаючи оцінку наявним в матеріалах справи договорам, податковим накладним, накладним, та іншим первинним документам, якими позивач доводить перед судом реальність здійснення господарської операції, суд, досліджуючи їх, встановлює наявність обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку.

Судовим розглядом не встановлено жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, до правового статусу сторін договорів як платників ПДВ, відповідності спірних правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів за спірним правочином .

Викладене в акті судження податкового органу про вчинення платником податків порушень закону ґрунтується лише на висновках - припущеннях щодо безтоварності угоди.

Проте, суд зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави та суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Відповідачем не надано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб товариства позивача або за викладеними у акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Суд зазначає, що первинні документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а тому суд дійшов висновку, що вони є належними та допустимими доказами реальності вчинення господарських операцій.

Згідно п. п. п. а) п. п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом п. п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів / послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 200 Податкового кодексу України визначено порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків

Згідно п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Згідно п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Тобто, виходячи з вищенаведеного видані позивачу податкові накладні його контрагентами, це і є перша подія, яка підтверджує факт придбання товару (робіт, послуг).

Враховуючи вищевикладене, позивачем отримано від контрагента податкові накладні, які саме і є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та відповідно, зазначені накладні оформлені у повній відповідності до вимог ст. 201 Податкового кодексу України, що не заперечується податковим органом.

На підставі викладеного вище, правочини між позивачем та його контрагентами підтверджено належним чином складеними первинними бухгалтерськими документами і вони жодним чином не суперечать вимогам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, а тому висновки відповідача, щодо збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість є помилковими.

Крім того, суд зазначає, що чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.

Таким чином, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Висновок про те, що платник не несе відповідальності за порушення, допущені його контрагентом узгоджується з практикою Європейського Суду (Рішення Європейського Суду від 22 січня 2009 року у справі "Булвес"АД проти Болгарії (заява № 3991/03), відповідно до п. 714 якого, визначено, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Згідно ч.1,2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності його дій щодо прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Крім того, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення - рішення відповідач вважає, що в ході перевірки не встановлено реалізацію пмм за кодами УКТЗЕД , , , без наявної мети їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності

Зазначені висновки зроблені в акті перевірки, у зв'яжу з тим, що протягом 2014 року реалізації вищезазначених товарних позицій УКТ ЗЕД , , , ) відповідно до СРПН не відбулось, а саме перевіряючий ставить умову реалізації нафтопродуктів лише у відповідності до податкових накладних.

Таким чином, відповідач приходить висновку, що позивачем було завищено витрати та податковий кредит.

Відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України (затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155, зареєстрованої в Міністерстві Юстиції України 2 вересня 2008 р. за № 805/15496) (надалі по тексту -Інструкція), встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів та її вимоги є обов'язковими для всіх суб'єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України.

Так, відповідно до п.7.1. Інструкції №281/171/578/155, відпуск нафти споживачам здійснюється на підставі попередньо укладених договорів, а нафтопродуктів - на підставі договорів або за готівку.

Відповідно до п.п. 10.2.10 Інструкції, оператор АЗС має зробити необхідні записи в журналі обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою № 13-НП. Дані про оприбутковані нафтопродукти заносяться до змінного звіту АЗС за формою N 17-НП.

Згідно п.п. 10.3.1.1 Інструкції, розрахунки під час відпуску нафтопродукту власникам автотранспорту за готівку здійснюються на АЗС з використанням РРО, які відповідають технічним вимогам до їх застосування та внесені до Державного реєстру реєстраторів розрахункових операцій згідно з Положенням про Державний реєстр реєстраторів розрахункових операцій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 року N 1315.

Відповідно до умов пп. 10.3.1.3 Інструкції облік реалізації нафтопродуктів ведеться через зареєстрований, опломбований у встановленому порядку та переведений до фіскального режиму роботи РРО з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій кожною АЗС,яка здійснює розрахунки із споживачами готівкою. Відпуск нафтопродуктів за готівку відображається у Змінному звіті АЗС за формою N 17-НП.

Суд зазначає, що вимоги Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155 позивачем були дотримані, що зокрема підтверджується наданими у судове засідання журналами обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою № 13-НП та роздрукованими розрахунковими документами.

Отже, наявність та реалізація нафтопродуктів достовірно підтверджується Книгами обліку розрахункових операцій.

Відповідно до п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1. ст. 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.2. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

-дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

-дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст. 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 201.6 ст. 206 ПК України податкова накладна є податковим документом, і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно п. 201.8 ст. 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних (п. 201.10 ст. 201 ПК України).

В підтвердження формованого податкового кредиту посадова особа під час перевірки отримала податкові накладні, товарно-транспортні накладні, договори купівлі- продажу та банківські платіжні документи про оплату отриманого пального, що також зазначено і в акті перевірки.

Також, суд наголошує, що зауважень, щодо наданих під час перевірки первинних документів не було, про відсутність або не надання документів під час перевірки в акті не зазначено.

Отже, суд приходить висновку, що придбаний товар позивач використовував у власній господарській діяльності, яка передбачає торгівлю пальним, а тому наведені відповідачем доводи в акті перевірки є помилковими, оскільки реалізація нафтопродуктів на АЗС відбувалася відповідно до вимог чинного законодавства, а відображення технологічних операцій ведеться за марками нафтопродукту.

Задовольняючи позовні вимоги щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015 № Ф- та рішення № від 21.10.2015, суд виходить з наступного.

Зі змісту акту перевірки судом встановлено, що перевіряючий визначає розмір заниженого чистого оподатковуваного доходу в сумі 194766грн. (стор.23 акту перевірки).

Відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік сума річного доходу позивача складає 326450грн., який ділиться перевіряючим на 12 календарних місяців та становить 27204грн. 17 коп. як середньомісячний оподатковуваний дохід .

Отримавши таким способом середньомісячну суму оподатковуваного доходу перевіряючий вважає, що позивачем занижено дохід по місяцям на який нараховується єдиний соціальний внесок та застосовує максимальний розмір єдиного соціального внеску в сумі 20706грн на кожен місяць.

Крім того, відповідач вважає, що у зв'язку з несвоєчасним нарахуванням єдиного внеску до нього повинні бути застосовані фінансові санкцій.

Проте, суд вважає, що зазначений спосіб обрахування суперечить даним податкової декларації та звіту, а також записам в Книзі обліку доходів і витрат на підставі даних якої визначався чистий оподатковуваний дохід і до якої під час проведення перевірки, посадовою особою не було заявлено будь-яких порушень порядку її ведення (стор.9 акту).

Відповідно до бухгалтерських документів позивачем отримано дохід в сумі 3000 грн. в період з січня по грудень 2014 року ( крім вересня в сумі 293450грн).

На отриманий дохід позивачем був нарахований ЄСВ в сумі 3000грн, за період з січня по грудень, а в вересні максимальний розмір 20706грн.

Тобто, позивачем нараховано на отриманий дохід ЄСВ не менше мінімального розміру та не більше максимального встановленого законодавством .

Відповідно до п. 177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Проте, в акті перевірки (стор.23 акту) перевіряючий в таблиці здійснює обрахунок чистого оподатковуваного доходу шляхом віднімання від нарахованої максимальної суми ЄСВ визначеної позивачем в звіті суми 53706грн (248472грн. -53706грн. = 194766грн.), що суперечить п. 177.2 ст.177 ПК України.

Визначивши таким способом занижений чистий оподаткуваваного доходу в сумі 194766грн перевіряючий до цієї суми застосовує 34,7% бази нарахування єдиного внеску ( 194766грн. х 34,7%= 67583грн.78 коп.).

Статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування(обчислення)виплат (доходу).на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Суд зазначає, що позивач перебуває на загальній системі оподаткування, звітним періодом якого є календарний рік. Відповідно до поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік позивачем задекларовані суми чистого доходу та суму нарахованого єдиного внеску, які сформовані на підставі первинних бухгалтерських документів, відображених в Книзі обліку доходів та витрат.

Сума чистого доходу визначена в Книзі обліку доходів і витрат 326450 грн. співпадає з сумою 326450грн. вказаною в розрахунку та звіті за 2014 рік, а тому суд вважає, що позивачем не було занижено чистий оподатковуваний дохід і нарахування єдиного внеску відповідачем було здійснено неправомірно.

Крім того, суд наголошує, що при формуванні та направленні вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування відповідач порушив вимоги ПК України та вийшов за межи наданих йому повноважень, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» органи податкової служби мають право проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Також в п.54.3 ст.54 ПК України вказано, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в т.ч. податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом. При цьому особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у т.ч. за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

В п. 58.1 ст. 58 ПК України встановлено, що у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до ст. 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення. І в такому випадку день закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов'язання платника податків.

З матеріалів справи судом встановлено, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015 року № Ф- сформована без прийняття податкового повідомлення-рішення про збільшення зобов'язань по єдиному соціальному внеску в сумі 67583грн.78 коп., тобто стосовно неузгоджених у встановленому законодавством порядку, що суперечить приписам вищенаведених норм ПК України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначені висновки суду, зокрема узгоджуються із практикою Вищого адміністративного суду України, зокрема з ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.03.2015 року по справа К/800/10485/15.

Отже, вимога про сплату боргу ( недоїмки) від 21.10.2015 року № Ф- не відповідає вимогам Інструкції від 20.04.2015 року № 449, а тому не може являтися узгодженою в розумінні законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд приходить висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015 № Ф- та рішення № від 21.10.2015 прийняті з порушенням вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, а тому є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, позивачу відшкодовується за рахунок бюджетних асигнувань Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області сума судового збору в розмірі в розмірі 4872,00 грн.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання на суму 1 053 669, 00 грн., у тому числі за основним платежем - 702 446, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 351 223, 00 грн.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання на суму 540 016, 35 грн., у тому числі за основним платежем - 360 010, 90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 180 005, 45 грн.

Скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015 № Ф- на суму 67 583, 78 грн.

Скасувати рішення № від 21.10.2015 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 3 379, 19 грн. та донараховану суму 11 384, 08 грн. єдиного внеску.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (41300, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4) за рахунок бюджетних асигнувань Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області (41400, Сумська область, м. Глухів, вул. Вознесенська, 21а, ) судовий збір у розмірі 4 872 (чотири тисячі вісімсот сімдесят дві) грн. 00 коп.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складений 04.03.2016.

Суддя (підпис) О.А. Прилипчук

З оригіналом згідно

Суддя О.А. Прилипчук