Справа № 826/18079/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 березня 2016 року письмове провадження № 826/18079/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернуся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві (далі - відповідач або ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.03.2015 року № 45-17, № 46-17 та № 47-17.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки позивач є підприємцем на спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності, що звільняє його від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог, вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення законними та обґрунтованими, прийнятими на підставі та на виконання вимог статей 206, 269, 170 Податкового кодексу України.

У судовому засіданні 10.12.2015 року судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучено Державну податкову інспекцію у Київському районі ГУ ДФС у м. Одесі.

Третя особа пояснень та заперечень по суті позовних вимог суду не подала.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за спільним клопотанням представників сторін, суд перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва платника єдиного податку А № 504266 від 25.05.2012 року виданого ДПІ у Київському районі ГУ ДФС у м. Одесі, з 01.06.2012 року позивач перейшов на спрощену систему оподаткування за основними видами діяльності: 47.59. - роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах; 46.73 - оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та сантехнічним обладнанням; 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Згідно Витягів про державну реєстрацію прав, позивач є власником нежилих будівель загальною площею 4665,80 кв. м. у АДРЕСА_2 (літ. ХХІ площею 4366,90 кв. м., літ. ХХІІІ площею 298,90 кв. м.)., а також нежилої будівлі - цеху гідролізу повареної солі загальною площею 764,20 кв. м. у АДРЕСА_1.

Позивач 04.11.2014 року звернувся до відповідача з заявою, в якій просив не нараховувати земельний податок за 2014 рік, оскільки земельні ділянки по вул. Червоноткацькій використовуються у підприємницькій діяльності, що позбавляє його обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності по земельному податку.

За результатом розгляду зазначеної заяви, відповідач листом від 17.11.2014 року повідомив позивача про те, що земельний податок за земельні ділянки під приміщеннями (його частинами), по яких не було оформлене право власності в установленому чинним законодавством порядку, саме для здійснення підприємницької діяльності та використовується фізичною особою або фізичною особою-підприємцем у комерційних цілях, зокрема, при здаванні у найм власного нерухомого майна, повинен сплачуватися на загальних підставах відповідно до норм статті 274 Податкового кодексу України. Враховуючи відсутність правовстановлюючого документу (державного акту) на земельні ділянки, відсутні підстави звільнення від оподаткування земельним податком за 2014 рік.

Згідно наявних в матеріалах справи копій договорів оренди приміщень, належні позивачу на праві власності приміщення по вул. Червоноткацькій, 87/96 надані ним в оренду.

Позивач отримав від відповідача податкові повідомлення-рішення від 31.03.2015 року № 45-17, № 46-17 та № 47-17, якими позивачу визначені суми податкового зобов'язання по земельному податку з фізичних осіб, відповідно, в розмірі 69063,55 грн., в розмірі 89 692,00 грн. та в розмірі 21 776,21 грн.

Відповідно до пункту 56.1. статті 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення відповідача від 31.03.2015 року № 45-17, № 46-17 та № 47-17, позивач звернувся з відповідним позовом про їх скасування до адміністративного суду.

Дослідивши та надавши оцінку, за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі-Кодекс), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.72. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Згідно пункту 269.1. статті 269 Кодексу, платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (пункт 270.1. статті 270 Кодексу).

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1. статті 286 Кодексу).

Відповідно до пункту 287.6. статті 287 Кодексу, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно пункту 287.7. статті 287 Кодексу, у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Отже, виходячи з наведеного, особа, яка придбала будівлю має сплачувати земельний податок на загальних підставах за земельну ділянку, на якій розташовано таку будівлю, з урахуванням прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Крім того, в розумінні наведених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй прав, у разі набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

При цьому, особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу (пункт 269.2. статті 269 Кодексу).

Згідно пункту 291.2. статті 291 Кодексу, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 Кодексу, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права, спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Кодексу, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежитлове приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлено.

Як встановлено судом з матеріалів справи та вже зазначалося раніше, позивач є власником нежилих будівель загальною площею 4665,80 кв. м. у АДРЕСА_2 та нежилої будівлі - цеху гідролізу повареної солі загальною площею 764,20 кв. м. у АДРЕСА_1, отже є й користувачем земельної ділянки, на якій такі приміщення розташовані.

З 01.06.2012 року позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування за одним з основних видів діяльності - 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. З 2013 року на підставі договорів оренди приміщень надає у найм (оренду) належну йому на праві власності нежилу будівлю по вул. Червоноткацькій, 87.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку, що у розумінні положень підпункту 14.1.72., підпункту 14.1.73. пункту 14.1 статті 14, пунктів 269.1-269.2 статті 269, пунктів 270.1.1.-270.1.2. пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 Кодексу, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежитлового приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом із майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв'язку з тим, що він є суб'єктом господарювання на спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності, оскільки, фактично, в господарській діяльності використовуються належні йому нежилі приміщення (будівлі), а не земельні ділянки.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 24.11.2015 року по справі № 826/14703/13-а.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем належним чином виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій