Справа № 760/22435/15-а
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого Хрімлі О.Г.,
суддів Ганечко О.М.,
Літвіної Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 26 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі за текстом відповідач-1), Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом відповідач-2) про визнання неправомірною бездіяльності відповідачів щодо непризначення позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 36-місячного грошового забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року та статей 9, 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на підставі ч. 1 ст. 244-2 КАС України з урахуванням правового висновку Верховного Суду України від 20 січня 2015 року у справі № 21-521а14; стягнення з відповідачів солідарно недоплаченої частини одноразової грошової допомоги у разі інвалідності у розмірі 69 012,00 грн.; зобов`язання відповідачів здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги в разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 36-місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених коштів, що призначені на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням правового висновку Верховного Суду України від 20 січня 2015 року у справі № 21-521а14 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).
Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 січня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непризначення позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 36-місячного грошового забезпечення відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на підставі ч. 1 ст. 244-2 КАС України з урахуванням правового висновку Верховного Суду України від 20 січня 2015 року у справі № 21-521а14. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 36-місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених коштів, що призначені на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням правового висновку Верховного Суду України від 20 січня 2015 року у справі № 21-521а14 у сумі 69 012 грн. 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідач-2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та просить скасувати постанову суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Згідно з ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч. 8 ст. 183-2 КАС України, апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та задоволенню не підлягає.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 27 травня 2015 року позивачем подано до Військової частини НОМЕР_1 заяву про перерахунок одноразової грошової допомоги у розмірі 36-місячного грошового забезпечення відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням правового висновку Верховного Суду України.
Листом № 222/4/741 від 16 червня 2015 року Військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено у задоволенні заяви позивача у зв`язку з відсутністю правових підстав для проведення такого перерахунку.
Не погоджуючись з такими діями відповідачів та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби 07 грудня 2010 року, що підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 0250 від 07 грудня 2010 року.
Згідно з довідкою МСЕК серії 10ААА № 764688 від 13 липня 2011 року, позивачу первинно встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, а під час повторного огляду, згідно з довідкою МСЕК серії АВ № 0082973 від 17 лютого 2015 року, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.
15 серпня 2011 року Військовою частиною НОМЕР_1 призначено позивачу одноразову грошову допомогу в разі інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, в сумі 97 524 грн. 00 коп., що підтверджується витягом з наказу Військової частини НОМЕР_1 від 15 серпня 2011 року та рішенням Військової частини НОМЕР_1 № 106 від 10 серпня 2011 року.
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 № 222/4/138/118/2021 від 15 серпня 2012 року, грошове забезпечення позивача на час призначення зазначеної допомоги складало 7 668 грн. 00 коп., у тому числі оклад за військовим званням - 135,00 грн., посадовий оклад 1 800,00 грн., вислуга років - 774,00 грн., надбавка за таємність (15 %) - 270,00 грн., надбавка за виконання особливих завдань (100 %) 2 709,00 грн., надбавка за виконання спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки (50 %) - 900,00 грн., надбавка за оперативно-службову діяльність (50 %) - 900,00 грн., премія (10 %) - 180,00 грн.
При обрахуванні одноразової грошової допомоги Військова частина НОМЕР_1 позивачу врахувала розмір окладу за військовим званням, посадового окладу, вислуги років.
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 41 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві; 4) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; 5) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби; 6) встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві; 7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 9) отримання військовозобов`язаним або резервістом, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, поранення (контузії, травми або каліцтва) при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.
Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», указами Президента України.
Згідно з п. 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року, установлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 р., здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
За змістом пп. 2 п. 2 вказаного Порядку (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що одноразова грошова допомога військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, зокрема інвалідам ІІІ групи, виплачується у розмірі 36-місячного грошового забезпечення.
Крім того, абзацом п`ятим підпункту 4 пункту 2 вказаного Порядку (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовців, які перебувають на кадровій військовій службі або проходять військову службу за контрактом, грошове забезпечення визначається за останньою посадою, яку вони займали на день втрати працездатності, а звільнених із служби - на день звільнення виходячи з таких складових: посадовий оклад, оклад за військовим званням, відсоткова надбавка за вислугу років.
Водночас, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною четвертою статті 9 КАС України встановлено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Отже, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення складових грошового забезпечення щодо виплати одноразової грошової допомоги слід застосовувати не Порядок, а Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який має вищу юридичну силу.
Таким чином, розмір одноразової грошової допомоги у разі інвалідності, що настала в період проходження військової служби, визначається Порядком, а складові такого грошового забезпечення відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 12 листопада 2013 року, 21 січня 2014 року, 20 січня 2015 року (справи №№ 21-383а13, № 21-464а13, № 21-521а14 відповідно), яка, відповідно до приписів статті 244-2 КАС України, є обов`язковою для всіх судів України.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що позивачу одноразова грошова допомога неправомірно була обчислена без урахування всіх складових грошового забезпечення військовослужбовців, визначених законом.
З приводу доводів апелянта про те, що виходячи з суб`єктного складу сторін та предмету позову, дана справа підсудна окружному адміністративному суду, і повинна вирішуватись колегією у складі трьох суддів, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні, зокрема, усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є нарахування й виплата суб`єктом владних повноважень (органом державної влади) одноразової грошової допомоги військовослужбовцю.
Зазначена допомога є складовою проголошеного Конституцією України соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. За правилами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців це, серед іншого, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Зважаючи на наведені положення, саме місцевим загальним судам як адміністративним судам за п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України належить розглядати спори з приводу призначення соціальних виплат та допомоги.
Також, відповідач-2 безпідставно посилається на приписи ч. 1 ст. 24 КАС України, відповідно до якої адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність, зокрема, міністерства розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів, оскільки вимоги щодо колегіального розгляду справ встановлені цією нормою лише для справ, підсудних окружним адміністративним судам.
З приводу посилань апелянта на наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 157 КАС України, згідно з яким суд закриває провадження у справі: якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами, колегія суддів зазначає таке.
Умовами застосування цієї підстави для закриття провадження є: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); остаточне вирішення тотожного спору постановою чи ухвалою, яка перешкоджає повторному зверненню до суду (про відмову у відкритті провадження чи закриття провадження); набрання судовим рішенням в іншій справи законної сили.
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що постанова чи ухвала, яка набрала законної сили, постановлена за позовом, який є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елемента не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.
Водночас, колегія суддів зазначає, що підстави даного позову (обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги) не тотожні публічно-правому спору, що розглянутий та вирішений судами в адміністративній справі № 2а-1153/12.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2013 року у справі № К/9991/51738/12, від 22 липня 2013 року у справі № К/9991/75452/12, за змістом яких суд застосовує положення п. 4 ч. 1 ст. 157 КАС України у разі, якщо набрало законної сили судове рішення у тотожній адміністративній справі, тобто: спір у такій справі виник між тими самими сторонами; спір у справі стосується одного й того самого предмета; позов у справі заявлений з тих самих підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Колегія суддів вважає, що відповідачами не надано достатньо доказів правомірності оскаржуваних дій, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами та наведеними законодавчими нормами.
Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії, з урахуванням меж перегляду судом апеляційної інстанції, є обґрунтованими та засновані на нормах права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позиція суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог відповідає наведеним законодавчим нормам.
На думку колегії суддів, задоволення вимог позивача в цій частині є належним та достатнім способом захисту прав позивача у межах спірних правовідносин.
Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.
Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 10 ст. 183-2 КАС України, у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 160, 183-2, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 26 січня 2016 року - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.Г. Хрімлі

Судді О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна
Головуючий суддя Хрімлі О.Г.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.