Справа № 826/5506/13-а
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м. Київ К/800/51770/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Рибченка А.О., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Мін доходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2013 по справі № 826/5506/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Сервіс»

до Державної податкової служби у Шевченківському районі м. Києва Державної податкової служби

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Акваспейс»

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2013 року Товариством до суду заявлений позов про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 24.12.2012 №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем на суму 63 000,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 15 750,00 грн., № , яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем на суму 380 091,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 95 023,00 грн. та

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги задоволено, оскаржувані податкові повідомлення - рішення визнано протиправними та скасовано.

Судові рішення обґрунтовано тим, що позивачем цілком правомірно сформовано податковий кредит з огляду на наявність у платника податку (позивача у справі) належним чином оформлених первинних документів та реальність здійснення господарських операцій.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким Товариству у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків ПП «Хімінвест - 2012», ПП «Ольвія - 2003», ТОВ «Орбітрейд», ТОВ «Акваспейс» їх реальності та повноти відображення в обліку за період з 01.02.2012 по 31.03.2012 та за період з 01.06.2012 по 30.06.2012, за результатами якої складено акт від 03.12.2012 №2052/22-30/31927982 та прийнято оскаржувані податкові повідомлення - рішення.

У ході зазначеної перевірки встановлено порушення позивачем пп. 14.1.27 п. 14.1, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 137.1 ст. 137, п. 138.2 ст. 138, п. 138.4 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 198.1, 198.3, 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 63 000,00 грн. та ПДВ на загальну суму 380 091,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого органу ґрунтуються на аналізі взаємовідносин позивача з його контрагентами (ПП «Хімінвест - 2012», ПП «Ольвія - 2003», ТОВ «Орбітрейд», ТОВ «Акваспейс») , з урахуванням актів перевірок останніх, які, на думку відповідача, внаслідок відсутності адміністративно-господарських можливостей у таких контрагентів, створили лише видимість фінансово-господарських відносин, а отже проведені позивачем господарські операції з вказаним контрагентами є нікчемними та фактично не спричинили реального настання правових наслідків, зокрема, і щодо формування валових витрат та податкового кредиту з ПДВ.

Зазначені висновки покладені в основу основних мотивів касаційної скарги.

Так, відповідно до пп. 14.1.27 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з приписами пп. 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України до витрат, не відносяться не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Отже, всі витрати господарюючого суб'єкта мають бути здійснені саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними належно оформленими первинними документами. Це однаковою мірою стосується як витрат, пов'язаних із одержанням доходу, так і сум податкового кредиту з ПДВ.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

У ході розгляду справи судами було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинам, що спростовують позицію державного податкового органу про недостовірність даних податкового обліку платника податків. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку та податкового обліку, встановлено реальне виконання договорів, укладених з контрагентами, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 № 88, первинних документів (договори, податкові накладні, ліцензії, зразки рекламних матеріалів, акти №КБ-2в, оборотно-сальдові відомості, відомості щодо оренди приміщень).

Доводи відповідача про фіктивність укладених договорів між позивачем та його контрагентами, судами попередніх інстанцій правомірно не прийнято до уваги, оскільки відсутність у господарюючих суб'єктів достатніх матеріальних чи будь - яких інших ресурсів для здійснення господарської діяльності не має своїм наслідком недійсність укладених ними правочинів чи слугувати доказом наявності у вказаних суб'єктів господарювання такої мети як порушення інтересів держави у сфері оподаткування.

Також, колегія суддів зазначає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентами були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Крім того, суди попередніх інстанцій щодо висновків податкового органу відносно взаємовідносин позивача з ТОВ «Акваспейс» також правомірно зазначили, що відповідно до постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013 по справі № 2а-14946/12/2670 (за позовом ТОВ «Акваспейс» до Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва), визнано протиправними дії податкового органу за результатами яких складено акт від 20.09.2012. Виходячи з наведеного, акт від 20.09.201 є доказом, отриманим з порушенням закону та на підставі ч. 3 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України не може братися судом до уваги, як підстава для формування висновків акту перевірки відносно позивача та, відповідно, на висновках зазначеного акту не можуть ґрунтуватися оскаржувані рішення, що вже само по собі дає підстави для висновку про необґрунтованість висновків Акту перевірки за епізодом взаємовідносин позивача із зазначеним контрагентом.

Отже, платник податків належними та допустимими доказами, оцінка яких зроблена судами з дотриманням норм ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, спростував доводи податкового органу щодо вчинення ним податкового правопорушення.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Мін доходів у м. Києві відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2013 по справі № 826/5506/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді А.О. Рибченко

Т.М. Шипуліна