Справа № 810/835/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2016-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про забезпечення адміністративного позову

12 березня 2016 року №810/835/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши клопотання про забезпечення позову за матеріалами адміністративної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління юстиції Макарівського району Київської області, державного реєстратора речових прав на нерухоме майно у Макарівському районі Київської області , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_2 та Бюро технічної інвентаризації Макарівського району, про визнання нечинним рішення та скасування реєстрації,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_3, договір від 26.02.2015, ордер на надання правової допомоги №100086 від 26.02.2016

від відповідачів та третіх осіб: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління юстиції Макарівського району Київської області, державного реєстратора речових прав на нерухоме майно у Макарівському районі Київської області про визнання рішення державного реєстратора Макарівського району від 31.03.2005 про внесення інформації про право власності ОСОБА_4 двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2015 відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2015 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_2 та Бюро технічної інвентаризації Макарівського району, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Суд зазначає, що в прохальній частині позову позивачем викладено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, позивач просить постановити ухвалу про заборону вчиняти будь-які дії, пов'язані з можливістю розпорядження квартирою АДРЕСА_1

Відповідно до частини 3 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України питання про забезпечення адміністративного позову, про заміну одного способу забезпечення адміністративного позову іншим або про скасування заходів забезпечення адміністративного позову, крім випадків, встановлених частинами першою і другою цієї статті, вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розглядові таких питань.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2015 про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду призначено судове засідання для розгляду клопотання про забезпечення позову на 12.03.2016 об 11.00 год.

В судовому засіданні 12.03.2016 року представник позивача подане клопотання підтримав та просив суд його задовольнити.

11.03.2016 від заступника начальника Макарівського РУЮ з питань державної реєстрації надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника служби.

Представник державного реєстратора речових прав на нерухоме майно у Макарівському районі Київської області, та також треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_2 та Бюро технічної інвентаризації Макарівського району, в судове засідання не з'явились, були сповіщені належним чином, телефонограмами, про причини неявки не повідомили.

В обгрунтування клопотання послався на те, що існують підстави стверджувати про те, що виконання рішення у справі у разі задоволення позову може стати неможливим або занадто ускладненим без вжиття судом заходів забезпечення позову, оскільки з боку ОСОБА_2 можливі шахрайські дії по заволодінню квартирою позивача, яку позивач законно придбав в 2003 році на підставі договору міни з ОСОБА_2, зареєструвавши право власності на неї у встановленому законом порядку. Однак ОСОБА_2, усвідомлюючи, що позивач є людиною похилого віку, звернувся до органу реєстрації прав власності на нерухоме майно, яким в той час було БТІ Макарівського району Київської області, та зареєстрував за собою повторно право власності на квартиру позивача 31.03.2005 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2001 р.№112, який втратив чинність з моменту укладення договору міни квартир від 04.06.2003 року р.№4295.

Дослідивши зазначене клопотання, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу адміністративного судочинства Україна суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, враховуючи вищевказане, підставами для вжиття судом заходів забезпечення адміністративного позову є висновок суду про :

- наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі;

- те, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат;

- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 117 Кодексу адміністративного судочинства Україна способами забезпечення позову є зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень, чи його окремих положень, що оскаржуються або заборона вчиняти певні дії. Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до абз. 1 п. 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 06.03.2008 р. № 2 встановлено, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Як вказано вище, позивач обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову зазначив про те, що існують підстави стверджувати про те, що з боку ОСОБА_2 можливі шахрайські дії по заволодінню квартирою позивача, яку позивач законно придбав в 2003 році на підставі договору міни з ОСОБА_2, зареєструвавши право власності на неї у встановленому законом порядку. Однак ОСОБА_2, усвідомлюючи, що позивач є людиною похилого віку, звернувся до органу реєстрації прав власності на нерухоме майно, яким в той час було БТІ Макарівського району Київської області, та зареєстрував за собою повторно право власності на квартиру позивача 31.03.2005 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2001 р.№112, який втратив чинність з моменту укладення договору міни квартир від 04.06.2003 року р.№4295. Про вказані обставини позивачу стало відомо під час звернення до нотаріуса 25 лютого 2016 року, а саме з відомостей, які містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, відтак позивач одразу звернувся до суду.

З позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 та його цивільна дружина ОСОБА_5 обміняли належну їм в рівних частках на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 на двокімнатну квартиру номер АДРЕСА_1, яка на праві власності належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2001 р.№112, посвідченого приватним нотаріусом Дарнопих Т.М. Макарівського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованого в Київському /Макарівському/ бюро технічної інвентаризації 09 лютого 2001 року за р.№94/2328.

Позивач вказує, що похилий вік та стан його здоров'я змусили позивача вирішити питання про розпорядження своїм майном на користь родичів та тому за його дорученням донька позивача звернулась до нотаріуса за отриманням інформації про квартиру.

З одержаної інформаційної довідки №53983592 від 25 лютого 2016 року позивачу стало відомо, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на придбану позивачем та ОСОБА_5 квартиру номер АДРЕСА_1, зареєстроване 31 березня 2005 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2001 р.№112.

В даній інформаційній довідці відображені також відомості про реєстрацію права власності в рівних частках за позивачем та ОСОБА_5 на вказану квартиру, але раніше, 28.07.2003 року на підставі договору міни від 04.06.2003 р.№4295.

Отже, наведені відомості свідчать, що ОСОБА_2, обмінявши в 2003 році належну йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2001 р.№112 квартиру номер АДРЕСА_1, зареєстрував на підставі цього ж договору, який втратив свою чинність у зв'язку з переходом права власності на квартиру позивачу та ОСОБА_5, право власності на цю квартиру повторно, ставши її власником.

Перевіряючи доводи, наведені позивачем в обґрунтування поданого клопотання, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини сторін на час укладення між позивачем та ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку договору міни квартир від 04.06.2003 року з реєстровим номером 4295, посвідченого державним нотаріусом Макарівської державної нотаріальної контори Лисенко Л.В., були врегульовані чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР, введеним в дію 1 січня 1964 року Законом Української РСР від 18 липня 1963 року.

Стаття 128 Цивільного кодексу Української РСР визначає момент виникнення права власності у набувача майна за договором.

Відповідно до статті 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Виходячи з положень укладеного між позивачем та ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку договору міни квартир від 04.06.2003 року з реєстровим номером 4295, право власності на придбане майно виникає у сторін угоди з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Враховуючи вищевикладене, право власності на квартиру номер АДРЕСА_1 виникло у позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних частках з моменту нотаріального посвідчення цього договору, тобто з 04 червня 2003 року.

Судом встановлено, що державна реєстрація права власності за вищевказаним договором міни від 04.06.2003 р.№4295 проведена 28.07.2003 року, про що свідчать відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, наведені в інформаційній довідці №53983592 від 25 лютого 2016 року.

При цьому суд зазначає, що проведена державна реєстрація права власності за договором міни не змінила дати, з якої позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 стали власниками квартири номер АДРЕСА_1, оскільки таке право виникло в них з моменту нотаріального посвідчення цього договору, тобто з 04 червня 2003 року.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року N 435-IV, в якому інакше врегульовано момент виникнення права власності у набувача майна за договором.

Відповідно до частини 1 статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З моменту опублікування 3 серпня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року (далі - Закон № 1952), який регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.

Відповідно до статті 19 Закону №1952, яка встановлює перелік документів для державної реєстрації прав на нерухоме майно, передбачено, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, зокрема, є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна.

Отже з 3 серпня 2004 року право власності на нерухоме майно на підставі договорів міни та купівлі-продажу виникає з моменту державної реєстрації такого права у порядку, встановленому Законом №1952.

7 лютого 2002 року Міністерством юстиції України прийнято наказ «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445, пунктом 1 якого встановлено, що до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом України про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Повноваження бюро технічної інвентаризації щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно на час реєстрації 31.03.2005 року ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру визначені п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом №7/5, відповідно до якого реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ).

Відповідно до п.1.4. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом №7/5, реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів, за рахунок коштів особи, що звернулася до БТІ.

Суд зазначає, що у зв'язку зі змінами в законодавстві право власності позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на квартиру номер АДРЕСА_1, залишилось за позивачем та його цивільною дружиною ОСОБА_5 та жодних дій щодо його підтвердження законодавством не вимагалось.

В той же час із інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що після внесення 28 липня 2003 року відомостей про зареєстроване право власності на спірну квартиру позивача та ОСОБА_5, право власності на цю саму квартиру 31 березня 2005 року зареєстровано за ОСОБА_2.

При цьому як вбачається з інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно підставою виникнення права власності визначено договір купівлі-продажу квартири від 27.01.2001 р.№112, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області, тобто той самий договір, на підставі якого ОСОБА_2 обміняв належну йому раніше квартиру номер АДРЕСА_1.

Отже, з наявних в матеріалах справи документів беззаперечно слідує, що право власності ОСОБА_2 на квартиру номер АДРЕСА_1 припинено з моменту нотаріального посвідчення договору міни квартир від 04.06.2003 року з реєстровим номером 4295, а саме з 4 червня 2003 року.

Відтак після 4 червня 2003 року право власності на цю квартиру не могло бути зареєстроване за попереднім власником ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2001 р.№112, оскільки право власності ОСОБА_2 на цю квартиру було припинено у зв'язку з його переходом до позивача та ОСОБА_5 в момент нотаріального посвідчення договору міни квартир від 04.06.2003 року.

Приймаючи до уваги наявні станом на 25.02.2016 року відомості в Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо зареєстрованого за ОСОБА_2 права власності на квартиру номер АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2001 р.№112 суд вважає, що клопотання позивача про необхідність вжиття заходів забезпечення позову підлягає задоволенню задля недопущення вчинення будь-яких дій по розпорядженню даною квартирою ОСОБА_2 як особою, право власності якої на цю квартиру припинено ще 4 червня 2003 року.

При цьому суд бере до уваги похилий вік позивача, який народився 15 вересня 1923 року, оскільки в разі невжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 може здійснити відчуження спірної квартири на користь інших осіб, тому у разі задоволення позову захист порушеного права позивача стане неможливим без вжиття таких заходів або для його відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, в той час як позивачу на момент звернення із цим позовом до суду виповнилось 92 роки.

З огляду на вищевикладені обставини суд приходить до висновку про наявність підстав для вжиття судом заходів забезпечення позову.

Суд зазначає, що з 01.01.2016 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було викладено у новій редакції відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року N 834-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону №1952 в редакції, чинній на момент постановлення судом цієї ухвали, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав; державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №1952 державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

З матеріалів справи слідує, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація про квартиру номер АДРЕСА_1 відсутня, проте здійснення будь-яких дій щодо розпорядження цією квартирою можливе тільки шляхом внесення відповідних реєстраційних записів до цього Державного реєстру прав.

Суд зазначає про те, що з 01.01.2016 року права по здійсненню державної реєстрації прав власності на нерухоме майно має державний реєстратор, яким в розумінні частини 1 статті 10 Закону №1952 є:

1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав;

2) нотаріус;

3) державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону №1952 проведення державної реєстрації прав зупиняється на підставі рішення суду про заборону вчинення дій, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав, що набрало законної сили. Державний реєстратор невідкладно повідомляє про зупинення реєстрації прав заявника.

Суд, який постановив рішення про заборону вчинення дій, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав, зобов'язаний направити його суб'єкту державної реєстрації з обов'язковим зазначенням про набрання судовим рішенням законної сили (ч.2 ст.25 Закону №1952).

Таке рішення суду реєструється у базі даних заяв невідкладно в день надходження (ч.2 ст.25 Закону №1952).

Таким чином, суд вважає за необхідне вжити заходи забезпечення адміністративного позову та заборонити проведення державної реєстрації прав на квартиру номер 4 в будинку 23 по вулиці Ілліча (Шляхетська) в смт. Макарів Макарівського району Київської області.

Оригінал даної ухвали, яка є виконавчим документом в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», підлягаю направленню для виконання до Реєстраційної служби Макарівського районного управління юстиції.

Відповідно до частини 5 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України виконання ухвал з питань забезпечення адміністративного позову здійснюється негайно. Виконання ухвал про заборону вчиняти певні дії виконуються в порядку, встановленому законом для виконання судових рішень.

В судовому засіданні 12.03.2016 проголошено в ступну та резолютивну частину ухвали. Повний текст ухвали виготовлено 14.03.2016 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 117, 118, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі №810/835/16 - задовольнити.

2. Заборонити усім державним реєстраторам та суб'єктам державної реєстрації будь-яких відділів чи управлінь юстиції, що входять до структури Міністерства юстиції України, нотаріусам, як спеціальним суб'єктам, на яких покладаються функції державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо проведення державної реєстрації прав на квартиру номер 4 в будинку 23 по вулиці Ілліча (Шляхетська) в смт. Макарів Макарівського району Київської області - до набрання законної сили судовим рішенням у справі.

3. Копію ухвали надіслати (видати) особам, які беруть участь у справі.

4. Оригінал даної ухвали невідкладно направити для виконання до Реєстраційної служби Макарівського районного управління юстиції (08000, Київська область, смт.Макарів, вул.Садова, 1/1).

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Кушнова А.О.