Справа № 802/4442/14-а
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" березня 2016 р. м. Київ К/800/19874/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Зайця В.С.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року

у справі № 802/4442/14-а

за позовом ОСОБА_4

до Головного управління Держземагентства у Вінницькій області

про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держземагентства у Вінницькій області щодо неприйняття рішення по суті клопотання ОСОБА_4 від 18.03.2014 року по наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду з метою створення та ведення фермерського господарства орієнтовною загальною площею 97,7281 га із числа земель запасу Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області: 1. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1, площею 41,7762 га; 2. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2 площею 8,4935 га; 3. Земельна ділянка кадастровий номер КОАТТУУ 524380600, зона 01, квартал 003, площею 7,9 га; 4. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3, площею 23,5271 га; 5. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_4, площею 16,0313 га. Зобов'язано Головне управління Держземагентства у Вінницькій області розглянути клопотання - заяву ОСОБА_4 від 18.03.2014 року та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду з метою створення та ведення фермерського господарства орієнтовною загальною площею 97, 7281 га із числа земель запасу Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області: 1. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1, площею 41,7762 га; 2. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2 площею 8,4935 га; 3. Земельна ділянка кадастровий номер КОАТТУУ 524380600, зона 01, квартал 003, площею 7,9 га; 4. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3, площею 23,5271 га; 5. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_4, площею 16,0313 га.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що за клопотанням позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду з метою створення та ведення фермерського господарства орієнтовною загальною площею 97, 7281 га не прийнято будь-якого рішення, тобто відповідачем в порядку, передбаченому чинним законодавством, зокрема, Земельним кодексом України, не надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та не надано мотивовану відмову у його наданні.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Головне управління Держземагентства у Вінницькій області звернулось до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вищезазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, на адресу Вищого адміністративного суду України надійшло клопотання від Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про заміну відповідача у справі.

За змістом статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, реорганізувавши Державне агентство земельних ресурсів України шляхом перетворення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» утворено Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

27.04.2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

29.04.2015 року головою комісії з реорганізації Держземагентства України прийнято наказ №1 «Про реорганізацію Головного управління Держземагентства у Вінницькій області».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за потрібне задовольнити клопотання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та замінити Головне управління Держземагентства у Вінницькій області на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

На адресу Вищого адміністративного суду України заперечень від ОСОБА_4 не надходило.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 березня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ГУ Держземагенства у Вінницькій області з клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства загальною орієнтовною площею 97,7281 га, котрі перебувають у землях запасу Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області, а саме: - земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1, площею 41,7762 га; земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2 площею 8,4935 га; земельна ділянка кадастровий номер КОАТТУУ 524380600, зона 01, квартал 003, площею 7,9 га; земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3, площею 23,5271 га; земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_4, площею 16,0313 га.

У відповідь на клопотання позивача ГУ Держземагентства у Вінницькій області листом № 31-2-0.3-3038/2-14 від 07.04.2014 року повідомило, що в наданому клопотанні не в повній мірі зазначається інформація щодо обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Крім того, з доданого до заяви викопіювання неможливо встановити бажане місце розташування земельної ділянки. На підставі викладеного, відповідач пропонував позивачу подати на розгляд до Головного управління Держземагенства клопотання, яке відповідає чинним нормам законодавства.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство».

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 статті 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.3 ст.123 ЗК України).

Разом з тим, з метою визначення правових, економічних та соціальних засад створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян, у галузі сільського господарства України, було прийнято Закон України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року №973-IV (Закон №973), завданням якого, серед іншого, є забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про фермерське господарство» відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

У статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» закріплений порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Так, у відповідності до частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

За правилами частини другої статті 7 вказаного Закону заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельних ділянок розробляється за рахунок Українського державного фонду підтримки фермерських господарств. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону.

Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності (ч.3 ст.7 Закону №973).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є передчасними.

За правилами статті пункту 5 частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно приписів частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Така редакція цієї статті характеризує її як норму процесуального права.

Аналіз наведеної вище статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що суд має можливість самостійно, на свій розсуд, застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 звернувся з позовом до суду 31 грудня 2014 року, тоді як дізнався про порушення своїх прав у квітні 2014 року.

Однак, розглядаючи справу по суті, суди першої та апеляційної інстанцій, всупереч вимогам частини четвертої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, не вжили передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, а саме не дали оцінку наслідків пропуску строку звернення до суду.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для надання оцінки пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду та причинам його поважності.

Під час нового розгляду суду першої інстанції слід врахувати вищенаведене та прийняти обґрунтоване і законне рішення за результатами повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Замінити Головне управління Держземагентства у Вінницькій області його правонаступником у справі - Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області.

Касаційну скаргу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області - задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року у справі № 802/4442/14-а - скасувати.

Справу № 802/4442/14-а направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді