Справа № 826/16237/14
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді: Літвіної Н.М.

Суддів: Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

при секретарі Рафальській І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області про зобов'язання вчинити певні дії - задоволено.

Зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України змінити дату наказу № 896 о/с з 19 липня 2011 року на 02 лютого 2011 року стосовно звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області.

Зобов'язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області змінити дату звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, визначену в наказі № 860 о/с від 29 липня 2011 року, з 19 липня 2011 року на 02 лютого 2011 року.

На вказану постанову суду особа, яка не брала участі у справі, однак вважає що її права порушені - Міністерство юстиції України, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та ухвалити нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, перебуваючи на посаді заступника начальника Головного управління МВС України в Київській області, 19 січня 2011 року звернувся з рапортом на звільнення за власним бажанням на ім'я начальника Головного управління МВС України в Київській області. Бажаною датою звільнення позивачем в рапорті було визначене 02 лютого 2011 року.

Між тим, Міністерством внутрішніх справ України наказ про звільнення позивача з займаної посади Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області № 896 о/с було прийнято лише 19 липня 2011 року, а Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Київській області - 29 липня 2011 року (№ 860 о/с). При цьому, в наказі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області датою звільнення позивача було визначене 19 липня 2011 року.

Позивач вважає, що дії відповідачів з приводу зазначення дати звільнення - 19 липня 2011 року протиправними в зв»язку з чим просить зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України змінити дату наказу № 896о/с з 19 липня 2011 року на 02 лютого 2011 року, а Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області змінити дату звільнення його з посади заступника начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, визначену в наказі від 29 липня 2011 року № 860 о/с, з 19 липня 2011 року на 02 лютого 2011 року.

Відповідно до п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 114 від 29 липня 1991 року - особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Визначення такого тривалого строку обумовлено особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Проте у межах передбаченого п. 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку.

Як вбачається з матеріалів справи копію рапорту про звільнення позивача від 19 січня 2011 року отриманий Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Київській області в той же день - 19 січня 2011 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачі були завчасно попереджені про прийняте позивачем рішення звільнитись за власним бажання з посади заступника начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, починаючи з 02 лютого 2011 року.

Відтак, з урахуванням наведених вище правових положень, відповідачі зобов'язані були звільнити позивача датою, визначеною в рапорті на звільнення - 02 лютого 2011 року, або повідомити останнього про неможливість розірвання трудового договору у вказаний термін з відповідним обґрунтуванням причин.

Між тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, протиправна бездіяльність відповідачів призвела до того, що дії по звільненню позивача були вчинені ними лише в липні 2011 року, а датою звільнення було визначено 19 липня 2011 року.

Відповідачами належних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість розірвання трудового договору з позивачем у визначений ним строк, надано не було.

Колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу, що в рапорті про своє звільнення ОСОБА_3, крім визначення конкретної дати звільнення за власним бажанням, просив також направити його на військово-лікарську комісію з подальшим звільненням з органів внутрішніх справ.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з даних Амбулаторної картки ОСОБА_3 будь-яких захворювань, які б перешкоджали зайняттю посади заступника начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області не виявлено.

Відповідачі посилалися на те, що враховуючи позитивні висновки військово-лікарської комісії позивач був здатний виконувати посадові обов»язки, передбачені його посадою, а тому не приймали наказ про його звільнення.

Між тим, в своєму рапорті позивач просив звільнити його з 02 лютого 2011 року незалежно від результатів військово-лікарської комісії.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі не заперечували про звільнення ОСОБА_3 з займаної посади за бажаною ним датою, оскільки були ознайомлені зі змістом його рапорту. Крім того, будь-яких резолюцій відповідачів, які б свідчили про відмову в задоволенні прохання позивача про звільнення з займаної посади за бажаною ним датою рапорт не містить.

Отже, колегія суддів розцінює вищезазначені обставини як згоду відповідачів звільнити ОСОБА_3 з займаної посади з 02 лютого 2011 року.

А тому, висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача щодо зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України змінити дату наказу № 896 о/с з 19 липня 2011 року на 02 лютого 2011 року стосовно звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області та зобов'язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області змінити дату звільнення позивача з посади заступника начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, визначену в наказі від 29 липня 2011 року № 860 о/с, з 19 липня 2011 року на 02 лютого 2011 року є законним та обґрунтованим.

Що стосується доводів апелянта з приводу порушення позивачем строків звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України - для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову підставою для звернення позивача до суду з зазначеними вище позовними вимогами стало набрання чинності 16 жовтня 2014 року Законом України «Про очищення влади», оскільки саме з цього моменту йому стало відомо, що дії відповідачів щодо зазначення датою його звільнення 19 липня 2011 року замість 02 лютого 2011 року, може призвести до застосування щодо нього санкцій, визначених положеннями вказаного Закону.

Згідно до ч. 6 ст. 103 КАС України - якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Враховуючи зазначені положення законодавства та те, що з даним позовом позивач звернувся до суду 17 листопада 2014 року, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було дотримано встановлених КАС України строків звернення до суду.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта з приводу відсутності у позивача права на звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, оскільки рішенням суб'єкта владних повноважень не порушені його права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 55 Конституції України - кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно до ч. 1 ст. 6 КАС України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, у контексті наведених приписів до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, позаяк підставою для звернення особи за до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, позивач працює на посаді начальника Департаменту Державної автомобільної інспекції України з лютого 2014 року по теперішній час (доказ додається).

16 жовтня 2014 року ОСОБА_3 отримано роз'яснення за підписом заступника міністра внутрішніх справ України - керівника апарату Чеботар С.І., що він має бути звільнений із займаної посади протягом 10 днів з дня набрання чинності Законом України «Про очищення влади», мотивуючи тим, що він є особою, яка обіймала сукупно не менше року в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посаду, яка передбачена ст. 3 зазначеного Закону, а саме посаду заступника керівника територіального (регіонального) органу Міністерства внутрішніх справ.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які 1) обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, в тому числі посаду заступника керівника територіального (регіонального) органу Міністерства внутрішніх справ.

Позивач посилається на те, що викладені у вказаному роз'ясненні обставини є незаконними, а відповідні дії, направлені на його звільнення з посади начальника Департаменту Державної автомобільної інспекції України, протиправними та такими, які порушують його права і свободи як громадянина України, оскільки в період з березня по грудень 2010 року, а також протягом травня - липня 2011 року, своїх функціональних обов'язків на зазначеній посаді не здійснював за станом здоров'я, оскільки потребував лікування та постійного нагляду лікарів, що підтверджується відомостями моєї амбулаторної картки. Крім того, в період перебування на посаді заступника начальника Головного управління МВС України в Київській області був звільнений за займаної посади з порушенням нормативно-правових актів, що встановлено вище.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що оскаржувані накази відповідачів порушують його законні права та інтереси, зокрема, передбачене ст. 38 Конституції України право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Крім того, з практики Європейського суду з прав людини випливає, що критерієм доступності закону є усвідомлення особою того, які саме дії або бездіяльність карає або дозволяє норма, тобто її суб'єктивна оцінка закону. Суд вважає, що важливим завданням держави є гарантувати реалізацію правових приписів за допомогою необхідних процесуальних механізмів, унеможливити свавілля з боку державних органів при застосуванні права.

Європейським судом було встановлено важливість того, щоб сам закон був передбачуваним у своєму застосуванні за для дотримання стандарту «законності», що встановлений Конвенцією та вимагає, щоб всі закони були досить точними, дозволяли людині в розумній мірі та за певних обставин передбачити наслідки, які можуть бути результатом конкретних дій (рішення у справах Креанге проти Румунії та Медведев та інші проти Франції).

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач не міг знати, що у зв»язку з прийняттям Закону України «Про очищення влади» можуть бути порушені його права та законні інтереси, а тому правові підстави для обмеження йому доступу щодо оскарження рішення суб»єкта владних повноважень відсутні.

Не заслуговують на увагу й доводи апелянта з приводу порушення позивачем норм процесуального права, які виразилися в неодразовій зміні позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 200 КАС України не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» - органом уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02 липня 2014 року - Міністерство юстиції України (Мін'юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується координується Кабінетом Міністрів України.

Мін'юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику.

Мін'юст є органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Підпунктом 53-1 п. 4 Положення - Мін'юст забезпечує відповідно до Закону: проведення перевірки, передбаченої зазначеним Законом; формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», надання інформації із зазначеного Реєстру та оприлюднення на власному веб-сайті відомостей з нього.

Згідно до ст. 7 Закону - відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.

Відповідно до ст. 4 Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 1704/5 від 16 жовтня 2014 року, Держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.

Відповідно до ст. 2 КАС України - завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що спірними наказами будь-яких прав та законних інтересів Міністерства юстиції України не порушується, оскільки в даному випадку воно, як держатель Реєстру, здійснює формальні функції по внесенню туди осіб, які підпадають під дію Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до ст. 94 КАС України - якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з Міністерства юстиції України підлягає стягненню судовий збір на користь Державного бюджету України у розмірі 160 (сто шістдесят) грн. 80 коп.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року - залишити без змін.

Стягнути з Міністерства юстиції України на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 160 (сто шістдесят) грн. 80 коп..

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

Повний текст ухвали виготовлений 15 березня 2016 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Хрімлі О.Г.

Коротких А. Ю.