Справа № 484/4166/14-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" березня 2016 р. м. Київ К/800/3612/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області

на постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2014 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року

у справі за позовом Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі - УДМС України в Миколаївській області) до ОСОБА_4 про примусове видворення за межі України,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року УДМС України в Миколаївській області звернулося до суду з адміністративним позовом про примусове видворення за межі України громадянки Грузії ОСОБА_4. В обґрунтування вимог позивач зазначав, що у травні 2014 року під час проведення заходів, пов'язаних з протидією нелегальної міграції на території м. Первомайська виявлено громадянку Грузії ОСОБА_4, при перевірці документів якої, встановлено, що остання порушила термін перебування в Україні, у зв'язку з чим нелегально перебувала на її території та уникала контактів з правоохоронними органами. Вказані обставини стали підставою для прийняття рішення від 08 травня 2014 року №1 про примусове видворення відповідача без заборони в'їзду на територію України і надано термін до 07 червня 2014 року для його виконання. Проте, це рішення ОСОБА_4 у зазначений строк не виконала. Посилаючись на те, що відповідач умисно ухиляється від виїзду та грубо порушує вимоги Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), просив суд прийняти рішення про примусове видворення за межі України громадянки Грузії ОСОБА_4, заборонивши їй в'їзд в Україну строком на 1 рік, її неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Примусово видворено за межі України громадянку Грузії ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 та її неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4. Заборонено громадянці Грузії ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 в'їзд в Україну строком на 3 (три) місяці.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі позивач порушує питання про скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, неправильне застосування норм Закону № 3773-VI та Закону України від 07 червня 2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III). Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та доводам позивача про те, що відповідач не вжила жодних дій для отримання громадянства України та чітко розуміючи наслідки свого нелегального перебування на її території та межі відповідальності за такі дії, свідомо порушує вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства і не вчиняє дій, спрямованих на легалізацію незаконного перебування на території іншої держави.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та її діти : ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 є громадянами Грузії і 20 липня 2011 року через контрольно-пропускний пункт «Іллічівськ» прибули в Україну з приватною метою в безвізовому порядку по національному паспорту громадянина Грузії.

З 20 жовтня 2011 року відповідач разом з дітьми нелегально перебувала на території України, а ІНФОРМАЦІЯ_4 у неї народився ОСОБА_8, який є громадянином України.

Відповідно до статті 26 Закону № 3773-VI, 08 травня 2014 року Первомайським районним відділом УДМС України в Миколаївській області прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки Грузії ОСОБА_4, без заборони в'їзду на територію України. Згідно з цим рішенням відповідач був зобов'язаний до 07 червня 2014 року залишити територію України, про що в паспортному документі ОСОБА_4 зроблені відповідні відмітки та проставлені штампи. Проте, 01 жовтня 2014 року, під час проведення перевірки працівниками Первомайського РВ УДМС України в Миколаївській області виявлено, що відповідач за межі України, в супереч установленому строку, не виїзджала.

Посилаючись на відсутність підстав для подальшого законного перебування відповідача на території України, позивач звернувся до суду з позовом про примусове видворення ОСОБА_4 з дітьми, мотивуючи тим, що відповідач самостійно не залишить територію України та навмисно буде ухилятись від виїзду.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині примусового видворення за межі України визнані відповідачем, а тому є доведеними та підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що позивач має сім'ю, дитину, яка є громадянином України, мету, кошти та підстави для подальшого проживання на території України.

Проте, з такими висновками погодитись неможливо.

Відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначений Законом № 3773-VI, за приписами частини 1 статті 26 якого, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону № 3773-VI).

Водночас, частиною 8 вказаної норми Закону передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наведений перелік осіб, які не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну є вичерпним та розширенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 30 № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, із змісту наведеної норми видно, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Із змісту позовної заяви видно, що УДМС України в Миколаївській області просить примусово видворити ОСОБА_4 разом із неповнолітніми дітьми. Проте, рішення про примусове повернення з України від 08 травня 2014 року стосується тільки громадянки Грузії ОСОБА_4.

Водночас, заборона щодо примусового повернення неповнолітніх осіб не є підставою для залишення їх родичів в України у разі порушення цими особами вимог Закону № 3773-VI та умисного ухилення їх від легалізації незаконного перебування на її території.

У частині 1 статті 31 Закону № 3773-VI наведений вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, де, зокрема :

- їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Наведений перелік підстав є вичерпний і розширенню не підлягає, а тому висновки апеляційного суду про те, що наявність у відповідача сім'ї, дітей (один з яких народився в Україні), мети та коштів на існування є підставою для невидворення відповідача з території України, не відповідають вимогам Закону.

Водночас, задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішення про примусове повернення з України від 08 травня 2014 року прийняте відповідачем відносно ОСОБА_4. Жодних рішень щодо її дітей УДМС України в Миколаївській області не приймало, питання законності їх видворення з України судом не досліджувалось і заходів щодо захисту їх прав суд не вжив.

Наведені обставини мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Частиною 1 статті 220 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Згідно із частиною 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення судів підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області задовольнити.

Постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2014 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак