Справа № 817/3300/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2016-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3300/15

26 лютого 2016 року 15год. 00хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Добродій - Котенко О.М.,

відповідача: представник Меньков Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Генерального штабу Збройних Сил України Оперативного командування "Захід" Сухопутних військ Збройних Сил України
про стягнення недотриманого грошового забезпечення на час виконання службового обов`язку та підйомної допомоги, -
ВСТАНОВИВ :
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Генерального штабу Збройних Сил України (далі по тексту - Генеральний штаб ЗСУ), Оперативного командування "Захід" Сухопутних військ Збройних Сил України (далі по тексту - ОК "Захід") про стягнення різниці грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді у розмірі 35950,57 грн., індексації недоотриманого грошового забезпечення у розмірі 2869,33 грн., компенсацію невчасно виплаченого грошового забезпечення у розмірі 1533,05 грн., підйомної допомоги у розмірі 6038,73 грн., витрат на піднайом житла у розмірі 1362,56 грн., витрат на відрядження та правову допомогу.

В судовому засіданні 22 січня 2016 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення різниці грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді з 35950,57 грн. до 42055,09 грн., яка була прийнята судом.

В судовому засіданні 28 січня 2016 року позивач подав до суду заяву про часткове відкликання позовних вимог до ОК " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про стягнення витрат на піднайом житла, а також витрат на відрядження та правову допомогу, заявлену до Генерального штабу ЗСУ. Заява прийнята судом, оскільки не суперечить вимогам закону та інтересам сторін. Ухвалою суду від 28.01.2016 року позовні вимоги у цій частині залишені без розгляду.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та відкликання позовних вимог в частині, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача 1 - Генерального штабу Збройних Сил України на його користь недоотримане грошове забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді з моменту незаконного звільнення - 16 березня 2015 року по 01 січня 2016 року в розмірі 42055,09 грн., компенсацію за невчасно виплачене грошове забезпечення у розмірі 1533,05 грн.; індексацію грошового забезпечення у розмірі 4048,24 грн.; стягнути з відповідача 2 Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " підйомну допомогу у розмірі 6038,73 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.09.2014 № 552 ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України.

03.09.2015 Вінницьким апеляційним адміністративним судом прийнято постанову у адміністративній справі №802/550/15-а, якою визнано протиправним і скасовано наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.09.2014 р. № 552 в частині звільнення ОСОБА_1 від займаної посади та зарахування у розпорядження начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України відповідно до розпорядження Президента України від 24.09.2014 р. № 1041/2014-рп; зобов`язано начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України поновити ОСОБА_1 на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

На даний час постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили, проте ОСОБА_1 на посаду військового комісара Вінницького об`єднаного військового комісаріату Вінницької області ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не поновлено, рішення суду не виконано.

Вінницьким апеляційним адміністративним судом під час розгляду справи питання про стягнення з відповідача різниці в грошовому забезпеченні за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення, індексації грошового забезпечення та компенсації за невчасно виплачене грошове забезпечення, не вирішувалось. Крім того, позивач зазначив, що відповідач - ОК "Захід" неправомірно не виплатило йому підйомну допомогу у зв`язку з переїздом до нового місця служби (з м. Вінниця до м. Рівне). Вважає, що його право на отримання грошового забезпечення у належних розмірах порушено і підлягає захисту.

Представник відповідача 1 Генерального штабу Збройних Сил України в судовому засіданні проти позову заперечив. На обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що: по переше - Рівненський окружний адміністративний суд не є уповноваженим органом для розгляду спору про стягнення різниці в грошовому забезпеченні за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, оскільки питання про поновлення позивача на роботі вирішено Вінницьким апеляційним адміністративним судом, а тому саме той суд має приймати рішення у цій справі; по друге - позивач на даний час перебуває на грошовому забезпеченні не у Генеральному штабі ЗСУ, а в ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а тому вимоги до Генерального штабу ЗСУ щодо стягнення грошового забезпечення є безпідставними.

Крім того, представник відповідача 1 вважає, що ОСОБА_1 пропустив місячний строк, встановлений ч. 3 ст. 99 КАС України, для звернення до суду, оскільки про порушення свого права він дізнався в березні 2015 року, а до Рівненського окружного адміністративного суду звернувся в листопаді 2015 року. Просив залишити адміністративний позов без розгляду.

Представник відповідача 2 - Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних сил України (військова частина НОМЕР_1 ) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що ОСОБА_1 не звертався до командування ОК "Захід" з рапортом про надання йому підйомної допомоги та не надав підтверджуючих документів про його фактичний переїзд до м. Рівне з м. Вінниці. При цьому покликається на п. 1 та п. 18.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року №370. Просив адміністративний позов залишити без розгляду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 11.12.2010 по 29.09.2014 проходив військову службу на посаді військового комісара Вінницької об`єднаного міського військового комісаріату Вінницької області оперативного командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с.20).

Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.09.2014 № 552 ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (а.с.22).

Наказом начальника Генерального штабу ЗСУ №599 від 22 жовтня 2014 року (по особовому складу) ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні начальника Генерального штабу, призначено на посаду головного оперативного чергового командного центру штабу Управління оперативного командування "Північ" Сухопутних військ Збройних Сил України (на даний час реорганізоване у ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 »)

На виконання вказаного наказу Військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) видано наказ №48 від 16.03.2015 року, яким позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 ти направлено до нового місця служби в ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (м. Рівне).

31 березня 2015 року наказом №1 командувача військ ОК "Захід" ОСОБА_1 виведено поза штат управління оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (а.с.68).

У подальшому позивача, який знаходився поза штатом управління ОК " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", допущено до тимчасового виконання службових обов`язків за вакантною посадою старшого офіцера мобілізаційного відділу організаційно-мобілізаційного управління штабу управління оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " з 22 серпня 2015 року на підставі наказу №125 від 22.08.2015 року командувача військ ОК " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (а.с.69).

Постановою від 03.09.2015 року Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі №802/550/15-а скасовано наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.09.2014 р. № 552 в частині увільнення ОСОБА_1 від займаної посади та зарахування у розпорядження начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України відповідно до розпорядження Президента України від 24.09.2014 р. № 1041/2014-рп; зобов`язано начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України поновити ОСОБА_1 на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с.17-19).

На даний час ОСОБА_1 на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » фактично не поновлено та 23 грудня 2015 року призначено наказом №764в т.в.о. начальника генерального штабу ОСОБА_2 на посаду старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони Управління Оперативного командування "Захід" Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с.67-68).

З дослідженої судом постанови від 03.09.2015 року Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі № 802/550/15-а вбачається, що під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про незаконне звільнення, питання про стягнення з відповідача на його користь різниці в грошовому забезпеченні за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення, судом не вирішувалося.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII у разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

Вказана вище норма кореспондується з п. 1.11 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, відповідно до якого військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижче оплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді), за рішенням повноваженого органу, який прийняв рішення про таке поновлення, виплачується грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, що вони недоотримали внаслідок незаконного звільнення (переміщення).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

З дослідженої судом довідки про доходи ОСОБА_1 №63 від 25.02.2015 року, виданої ІНФОРМАЦІЯ_4 за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року, вбачається, що грошове забезпечення ОСОБА_1 на посаді військового комісара Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату за останні два місяці, що передували звільненню з посади становило: за січень 2015 року - 6185,88 грн.; за лютий 2015 року 6038,73 грн. (а.с.12). Отже середньомісячне грошове забезпечення позивача становить 6112,31 грн. (6185,88+6038,73=12224,61/2=6112,31)

Згідно Довідки №1091 від 25 вересня 2015 року позивач проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 (ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») та отримав грошове забезпечення з квітня 2015 року по вересень 2015 року в наступних розмірах: квітень 2015 року 1859,97 грн.+218,61 грн.; травень 2015 року -3845,19 грн. + 218,61 грн.; червень 2015 року 3823,50 грн. +218,61 грн.; липень 2015 року 0,00 грн.,+245,41 грн.; серпень 2015 року 0,00 грн.+245,41 грн.; вересень 2015 року 2027,19 грн.+245,41 грн. Загальна сума доходу за вказаний період становить 12947,91 грн. (а.с.13, 70-71, 112-113).

Згідно відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 отримав за жовтень минулого року кошти у сумі 2140,44 грн. + 252,45 грн., за листопад - 3718,50 грн. + 248,93 грн. (а.с.70-71, 112-113).

У березні та грудні 2015 року позивач отримав грошове забезпечення у розмірах 6219,12 грн. та 4462,20 грн. відповідно, що підтверджується довідками долученими до матеріалів справи.

Оскільки у судовому засіданні встановлено, що у березні 2015 року позивач отримав належне йому грошове забезпечення у сумі 6219,12 грн., тому у задоволенні позову в частині стягнення коштів за цей місяць суд відмовляє.

Що стосується періоду з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, судом, з наявних у справі доказів встановлено, що протягом вказаного періоду позивач дійсно перебував на нижче оплачуваній посаді. Різниця в отриманому забезпечені становить:

Квітень 1859,97 + 218,61 = 2078,58 - 6112,31 = - 4033,73 грн.

Травень 3845,19 + 218,61 = 4063,80 - 6112,31 = -2048,51 грн.

Червень 3823,50 + 218,61 = 4042,11 - 6112,31 = - 2070,20 грн.

Липень 0,00 + 245,41 = 245,41 - 6112,31 = - 5866,90 грн.

Серпень 0,00 + 245,41 = 245,41 6112,31 = - 5866,90 грн.

Вересень 2027,19 + 245,41 = 2272,60 6112,31 = - 3839,71 грн.

Жовтень 2140,44 + 252,45 = 2392,89 6112,31 = - 3719,42 грн.

Листопад 3718,50 + 248,93 = 3967,43 6112,31 = - 2144,88 грн.

Грудень 4462,20 + 0,00 = 4462,20 6112,31 = - 1650,11 грн.

Всього за вказаний період 31240,36 (тридцять одна тисяча двісті сорок) грн. 36 коп.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 мав би додаткового отримати грошове забезпечення за виконання обов`язків за посадою, з якої його було незаконно звільнено, на загальну суму 31240,36 грн.

При цьому суд погоджується з позицією представника Генерального штабу України, що зазначена заборгованість має бути стягнута не з Генерального штабу ЗС України, а з ОК «Захід».

Так, з моменту звільнення з посади військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 проходить службу у в/ч НОМЕР_1 (спочатку ОК «Північ» , а після реорганізації - ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 »). Саме ОК «Захід» є розпорядником бюджетних коштів 3 ступеню, в його підпорядкуванні на момент звільнення позивача перебував ІНФОРМАЦІЯ_6 . Крім того, у Генеральному штабі ЗС України позивач службу не проходив, на грошовому забезпеченні там не перебував. Враховуючи наведене стягнення коштів на користь позивача має відбутися за рахунок ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Заперечення представника відповідача 1 щодо виключних повноважень лише Вінницького апеляційного адміністративного суду як органу, який прийняв рішення про поновлення позивача на посаді, вирішувати питання про стягнення різниці в заробітку за час виконання військового обов`язку, суд вважає помилковим, оскільки статтею 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII визначено, що повноваження вирішувати питання про виплату військовослужбовцю різниці грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, яке він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення) має саме той орган, який прийняв рішення про таке поновлення. Так, органом, який прийняв рішення про поновлення позивача на посаді, є суд. У зв`язку з тим, що позивач до переїзду в м. Рівне проходив службу та проживав у м. Вінниця, то його позов розглядав Вінницький окружний адміністративний суд та Вінницький апеляційний адміністративний суд. Зважаючи на те, що на даний час ОСОБА_1 зареєстрував своє місце перебування у м. Рівному, тому відповідно до вимог ч.2 ст.19 КАС України позивач правомірно звернувся за захистом своїх прав до Рівненського окружного адміністративного суду за місцем свого проживання.

Згідно зі ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення різниці у розмірах грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваних посадах, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення), є обґрунтованою та підлягає до часткового задоволення на суму 31240,36 грн. за рахунок коштів ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невчасно виплачене грошове забезпечення у розмірі 1261,06 грн. не підлягає до задоволення у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема і заробітна плата (грошове забезпечення).

Отже, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані.

Таким чином, для проведення компенсації обов`язковою умовою є наявність нарахованого, але не виплаченого доходу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2015 року по 01 січня 2016 року позивачеві нараховано не було, а тому й відсутні підстави для компенсації позивачу втрати частини такого доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Враховуючи, що вимога про стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення пов`язана з виплатою різниці в заробітку за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваних посадах, тобто не з раніше нарахованих і вчасно не виплачених доходів, позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

Не підлягає до задоволення позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення індексації доходів за період з 01 квітня 2015 року по 01 січня 2016 року у розмірі 4048,24 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII об`єктами індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 цього ж Закону визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг інфляції, який установлюється в розмірі 103%. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Порядок здійснення індексації грошових доходів населення регламентується Постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення".

Відповідно до п. 2 Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійних характер.

Виплата різниці у грошовому забезпеченні за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваних посадах за рішенням суду передбачає виплату разового характеру.

Суд виходить з того, що згідно з ст. 33 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР індексація заробітної плати провадиться підприємством у період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" і Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року №663.

Тобто грошове забезпечення за останні два місяці роботи перед звільненням визначається установою уже з урахуванням цієї величини за наявності умов, передбачених зазначеними законами.

В той же час компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" і Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не ставить вимоги про порушення термінів виплати грошового забезпечення, тому не було підстав для нарахування компенсації втрати частини грошового забезпечення

З наведеного слідує, що індексація різниці грошового забезпечення, яке нараховується за час виконання військовослужбовцем військового обов`язку на нижчеоплачуваних посадах, указаними нормативними актами не передбачена, а тому позовна вимога про її стягнення є безпідставною.

Щодо позовної вимоги до відповідача 2 - Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про стягнення підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення, тобто 6038,73 грн., яка не була виплачена у зв`язку з переїздом на нове місце служби з м. Вінниця до м. Рівне, то на переконання суду вона є обґрунтованою та підлягає до задоволення, враховуючи таке.

Згідно з ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується: 1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби; 2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.

З дослідженої судом відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2015 рік вбачається, що підйомна допомога йому не виплачувалась. (а.с. а.с.70-71, 112-113)

Суд зазначає, що порядок та умови виплати військовослужбовцям підйомної допомоги регламентується Інструкцією про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженою Наказом МОУ №370 від 22.10.2001 року.

Пунктом 1 згаданої Інструкції встановлено, що особам офіцерського складу (далі - офіцери), прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п. 2 Інструкції розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.

З огляду на вищенаведені правові акти, з урахуванням ч.2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII суд вважає, що підйомна допомога є складовою та відноситься до одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Доводи представників відповідачів, що така підйомна допомога не входить до грошового забезпечення військовослужбовців, не відповідають вказаним вище нормам законодавства є безпідставними.

З дослідженого судом наказу №48 від 16.03.2015 року Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що ОСОБА_1 , призначений на посаду головного оперативного чергового командного центру штабу військової частини НОМЕР_1 (ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), справи та посаду здав і вибув до нового місця служби (м. Рівне). Тобто на підставі цього наказу позивач переїхав до м. Рівне для подальшого проходження служби на посаді головного оперативного чергового командного центру штабу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в м. Рівне.

Підставою для виплати підйомної допомоги за новим місцем служби є наказ про призначення і наказ командира військової частини про вступ військовослужбовця до виконання обов`язків за посадою. (п. 4.1 Інструкції)

Підстав, визначних у п.18 Інструкції, за наявності яких підйомна допомога не виплачується, судом не встановлено.

Заперечення відповідача 2 про те, що позивач не звертався до командування ОК "Захід" з відповідним рапортом суд відхиляє, оскільки Інструкція про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги не передбачає обов`язку військовослужбовця звертатись до командування військової частини за новим місцем служби з окремим рапортом про виплату підйомної допомоги.

Факт проходження ОСОБА_1 служби з 16.03.2015 року по 31.03.2015 року на посаді головного оперативного чергового командного центру штабу військової частини НОМЕР_1 (ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») не заперечується сторонами, а тому на підставі ч. 3 ст. 72 КАС України не підлягають доказуванню.

Фактичний переїзд позивача у м. Рівне підтверджується також проживанням ОСОБА_1 у гуртожитку Рівненського гарнізону, що встановлено судом на підставі квитанцій про оплату за комунальні послуги (а.с.23-27).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскільки позивача було призначено на посаду головного оперативного чергового командного центру штабу військової частини НОМЕР_1 (ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), останній фактично прибув до нового місця служби з м. Вінниця в м.Рівне та приступив до виконання службових обов`язків, а ОК "Захід" протиправно не нарахувало та не виплатило йому підйомну допомогу.

Клопотання відповідача 1 про закриття провадження у справі у зв`язку з пропущенням ОСОБА_1 строків звернення до суду суд відхиляє, виходячи з наступного.

Враховуючи те, що перебування особи на військовій службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, то вирішення вказаного спору на підставі норм КЗпП України, що регулюють спірні правовідносини, є належним.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України по справі №1-13/2013 від 15 жовтня 2013 року зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Компенсація за невчасно виплачене грошове забезпечення, індексація доходу (грошове забезпечення) є частиною оплати праці військовослужбовця, а тому його право на захист свого права по стягненню заробітної плати не може обмежуватися місячним строком, встановленим ч. 3 ст. 99 КАС України. В даному випадку підлягає застосуванню норми ст. 233 КЗпП України, які не обмежують в часі право на звернення до суду з відповідним позовом.

В статті 238 КЗпП України зазначається, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Конституційний суд України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", вирішуючи порушене в конституційному зверненні питання, виходить з такого. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Закон України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до статті 1 цього закону заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу законів про працю України і частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці", як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України "Про оплату праці".

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач 2 ОК «Захід» не довів правомірності своїх дій в частині невиплати ОСОБА_1 різниці грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді у розмірі 31240,36 грн. та підйомної допомоги у розмірі 6038,73 грн.. Таким чином, вказані позовні вимоги позивача теж підлягають до задоволення. Вказані суми підлягають стягненню з ОК «Захід».

Що ж стосується вимог позивача в частині компенсації за невчасно виплачене грошове забезпечення та індексації грошового забезпечення у розмірі вказані вимоги позивача на переконання суду є необґрунтовані, а тому не підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст.94 КАС України судовий збір не присуджується.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних Сил України (, вул. Дубенська,2, м. Рівне, 33027) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) різницю грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваних посадах за період з 01.04.2015 по 31.12.2015 у розмірі 31240,36 грн. та підйомну допомогу у зв`язку з переїздом до нового місця служби з м. Вінниця до м. Рівне у розмірі 6038,73 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.