Справа № 821/3733/15-а
Суддя: Циганій С.І.
Дата ухвалення: 2016-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 р.м. ХерсонСправа № 821/3733/15-а

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Циганій С.І.,

при секретарі: Пономаренко М.М.,

за участю представника позивача - адвоката Риженка Д.О., представників відповідачів - Сімеоніді І.А., Кучерявого О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі по тексту - відповідач-1), Головного управління Національної поліції в Херсонській області (далі по тексту - відповідач-2) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу із дорожньо-патрульної відділення ДАІ з обслуговування м.Херсона та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) обґрунтовано тим, що позивач з 22.05.2007р. проходив службу в органах внутрішніх справ. Наказом УМВС України в Херсонській області №411 о/с від 06.11.2015р. позивача звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 63 "з" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. На момент звільнення, позивач обіймав посаду інспектора дорожньо-патрульної служби взводу дорожньо-патрульної служби відділення ДАІ з обслуговування міста Херсона УМВС. Позивач вважає, що звільнення з роботи відбулось з порушенням прав передбаченим чинним законодавством України у зв'язку з тим, що звільнення з роботи через скорочення штатів можливим лише при відмові від проходження служби в поліції. Вказав, що йому не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, також не перевірено можливості його подальшого використання на службі та відповідності вимогам поліцейського у порушення пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02.07.2015р. та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. На думку позивача, він має достатній досвід у роботі, знання, відповідну кваліфікацію, бажання працювати в поліції та відповідає вимогам поліцейського, що передбачені діючим законодавством України. Також позивач зазначає, що писав заяву про бажання проходити службу в лавах національної поліції України. Позивач вважає, що його до дати звільнення не попереджали у порядку передбаченому ст.49-2 КЗпП України, а тому позивач був впевнений, що залишиться працювати та буде виконувати свою роботу відповідно до вимог ЗУ «Про національну поліцію», оскільки аналогічна посада була створена в Головному управлінні Національної поліції в Херсонській області.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач-1 надав до суду заперечення, відповідно до яких в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. Заперечення обґрунтовано тим, що Управління міністерства внутрішніх справ в Херсонській області перебуває в стані припинення. Позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону України "Про Національну поліцію". Вказав, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця. Щодо посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України вказав, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі. Вказав, що відповідно до довідки ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області рапорт від ОСОБА_4 про звільнення з органів внутрішніх справ з 06.11.2015р за пп. "к" п.63 - у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації не надходив, у журналах вхідної кореспонденції не реєструвався, у зв'язку з чим, керівництвом УМВС України в Херсонській області не розглядався. Вважає, що наказ прийнято в межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні заперечення підтримав та просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач-2 надав до суду заперечення, відповідно до яких вказав, що п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Вказав, що звільнення позивача через скорочення штатів було можливим не лише при його відмові від проходження служби в поліції, оскільки про майбутнє звільнення через скорочення всі працівники міліції були попереджені Законом. Так, заяви про бажання проходити службу в поліції від позивача до Головного управління Національної поліції в Херсонській області не надходило. Щодо посилання позивача на норми Кодексу законів про працю вказав, що пріоритетними є норми спеціального законодавства. Крім того вважає, що порушення процедури звільнення не може вплинути на матеріально-правовий спосіб захисту порушеного права, і полягає в неможливості поновлення на посаді ліквідованого державного органу, який припинив всі свої права і обов'язки без визначення правонаступника.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні заперечення підтримав та просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 22.05.2007р.

Наказом №411 о/с від 06.11.2015р., виданим начальником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, прапорщика міліції ОСОБА_4 звільнено з посади інспектора дорожньо-патрульної служби відділення ДАІ з обслуговування м.Херсона УМВС за пунктом 63 "з" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС України (за скороченням штатів).

Вказаний наказ прийнято відповідно до пунктів 10 та 11 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Суд зазначає, що спірні відносини регулюються Законом України "Про Національну поліцію" від та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 (далі - Положення №114).

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення Національної поліції України" від 02.09.2015р. №641 вирішено утворити Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" від 16.09.2015р. №730 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, у в тому числі Головне управління Національної поліції у Херсонській області, а також ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області.

Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015р. №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Законом України №580-VIII передбачено утворення Національної поліції України як центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку та діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Щодо твердження відповідачів про те, що позивача звільнено за скороченням штату у зв'язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, при цьому Законом №580-VIІI не закріплено обов'язку відповідачів працевлаштовувати працівників міліції, посади яких були скорочені, в лавах Національної поліції, суд зазначає наступне: відповідно до частини другої статті 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Частиною третьою вказаної вище статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано статтею 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011р. №3166-VI (далі - Закон №3166-VI).

Частиною 3 стаття 5 Закону №3166-VI, утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.

Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади (ч.4 ст.5 Закону №3166-VI).

Частина 5 стаття 5 Закону №3166-VI, міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Згідно ч.7 ст.5 Закону №3166-VI, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч.8 ст.5 Закону №3166-VI, актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується.

Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України (ч.9 ст.5 Закону №3166-VI).

Постановою Кабінету Міністру України 20.10.2011р. №1074, затверджено Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі по тексту - Порядок №1074). Вказаний Порядок визначає механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Пунктом 4 Порядку №1074 передбачено, що орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Згідно п.5 Порядку №1074, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до 6 Порядку №1074, права та обов'язки органів виконавчої влади переходять:

- у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття;

- у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади;

- у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу;

- у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади;

- у разі ліквідації органу в.иконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Системний аналіз наведених вище норм Цивільного кодексу України, Закону №3166-VI та Порядку №1074 дає підстави для висновку, що порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права. Тобто, у разі ліквідації органу виконавчої влади, держава відповідним актом Кабінету Міністрів України передає його завдання та функції новоствореному центральному органу виконавчої влади, забезпечуючи у такий спосіб безперервне виконання функцій держави. Таким чином, територіальні органи міністерств не можуть діяти інакше, ніж це передбачено актами Президента України чи Кабінету Міністрів України, виданими для забезпечення виконання відповідними міністерствами своїх функцій.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Пунктом 8 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIІI передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п.9 Закону №580-VIІI, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно пункт 10 Розділу XI Закону №580-VIІI, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Судом встановлено, що Закон України "Про Національну поліцію" опубліковано в газеті "Голос України" 06.08.2015р.

Законом України "Про національну поліцію" визначено, що працівник міліції може реалізувати своє право на проходження служби в поліції за умови виявлення такого бажання в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення. Отже, таке бажання повинно було бути виявленим в термін з 06.08.2015р. по 06.11.2015р. включно.

В матеріалах справи наявна довідка, видана головою ліквідаційної комісії УМВС в Херсонській області від 19.02.2016р. №1/25-17, відповідно до якої, станом на 06.11.2015р. від ОСОБА_4 не надходило рапорту про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом на роботу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Отже, на день прийняття наказу про звільнення позивача у відповідача-1 не було інформації про бажання позивача проходити службу в поліції.

Відповідно до наданої відповідачем-2 довідки №25/38 від 08.02.2016р., станом на 07.11.2016р. заява про прийняття на службу до Головного управління Національної в Херсонській області від ОСОБА_4 не надходила та у журналах вхідної кореспонденції не реєструвалась, у зв'язку з цим, керівництвом Головного управління Національної поліції в Херсонській області не розглядалася.

Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що ним подавався рапорт на переведення на службу до поліції, оскільки, по-перше, вони спростовуються довідками голови ліквідаційної комісії УМВС в Херсонській області від 19.02.2016р. №1/25-17 та заступника начальника ГУ Національної поліції в Херсонській області від 08.02.2016р. №25/38, по-друге, згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього кодексу. Між тим, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів щодо подачі відповідної заяви чи рапорту.

Також в судовому засіданні досліджено оригінали: книги реєстрації заяв(рапортів) відділення УДАІ УМВС України в Херсонській області, книгу реєстрації заяв(рапортів) з УКЗ УМВС України в Херсонській області. В зазначених книгах (журналах) відсутні записи реєстрації заяви (рапорт) ОСОБА_4 про намір проходження служби в Національній поліції України. Суд звертає увагу, що в досліджених книгах (журнал) є заяви рапорти інших працівників УМВС України про намір проходження служби в Національній поліції України

Отже, проаналізувавши вказане, суд приходить до висновку, що позивачем своєчасно не виявлено бажання тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення проходити на службу в поліції.

Пунктом 63 "з" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114, (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №885 від 28.10.2015р. №885 чинної на день звільнення) передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

З вказаних правових норм слідує, що звільнення працівників міліції зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів відбувається за наступних підстав: у разі відмови працівника міліції від проходження служби в поліції; у разі невідповідності вимогам до поліцейських, визначених Законом №580-VIІI при виявленні бажання проходити службу; та у разі відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач-1 приймаючи рішення про звільнення зі служби у зв'язку із скороченням штату, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені спеціальним законодавством, тому суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного наказу.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача про наявність у нього переваженого права на залишення на роботі в органах внутрішніх справ, оскільки позивач не виявив бажання проходити службу в поліції у спосіб та строк, встановлений законодавством шляхом своєчасного подання відповідного рапорту чи заяви.

Частиною 2 статті 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.

Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997р., набула чинності для України 11.09.1997р.) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Бендерський проти України" (Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд дійшов висновку, що в даному випадку відповідачами надано достатньо належних та допустимих доказів правомірності своїх дій.

У зв'язку з цим, суд, аналізуючи викладене приходить до висновку, що позов ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити певні дії не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст.8, 9, 12,17,18, 19, 72, 158, 159, 160-163, 167, 254 КАС України, суд -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 14 березня 2016 р.

Суддя Циганій С.І.

кат. 12.3