Справа № 817/3281/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3281/15

18 лютого 2016 року 12год. 20хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Іванюк К.П.,

відповідача: представник Ганов О.О.,

третьої особи: представник Януль В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Свято - Рождество - Богородична релігійна громада Української Православної Церкви с.Дуліби Гощанського району Рівненської області

до Рівненської обласної державної адміністрації третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Свято-Різдво-Богородична парафія Рівненської єпархії Української Православної церкви -Київський Патріархат с.Дуліби Гощанського району
про визнання протиправним та скасування розпорядження , -
ВСТАНОВИВ :

Позивач - Свято-Рождество-Богородична релігійна громада Української Православної Церкви с. Дуліби Гощанського району Рівненської області звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження Рівненської обласної державної адміністрації №522 від 17.09.2015 в частині реєстрації статуту релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району за адресою: вул. Шевченка, 14, с. Дуліби Гощанського району Рівненської області, 35463.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що статут релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району суперечить вимогам законодавства, а саме поштова адреса, за якою зареєстрована релігійна громада - «вул. Шевченка, 14, с. Дуліби, Гощанського району Рівненської області, 35463» не існує. Церква ж розташована на вулиці «Т.Г.Шевченка, 14», а вулиці «Шевченка» з номером 14 в с. Дуліби немає. Тому, відповідно до позиції позивача, відповідач при реєстрації статуту не перевірив достовірності поданих документів та зареєстрував статут релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району з недостовірним місцезнаходженням.

З врахуванням наведених обставин, представник позивача в судовому засіданні просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Додатково повідомив суду, що рішенням виконавчого комітету Рівненської обласної ради №221 від 03.12.1991 позивачу повернуто у безоплатну власність культову будівлю і майно в с. Дуліби, а саме будівлю Свято-Рождество-Богородичної церкви за адресою с. Дуліби вул..Т.Г.Шевченка 14. А тому реєстрація статуту іншої релігійної громади за вказаною адресою є протиправною.

Представник відповідача - Рівненської обласної державної адміністрації проти позову заперечив, зсисаючись на той факт, що при зазначенні в розпорядженні №522 від 17.09.2015 адреси «с. Дуліби Гощанського району Рівненської області» було допущено технічну помилку. Тому, з метою уточнення адреси релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження від 19.11.2015 № 678 «Про внесення змін до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 17 вересня 2015 року № 522», відповідно до якого внесено зміни до пункту 1 розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації змінивши слова і цифри «вул. Шевченка, 14» словами і цифрами «вул. Т.Шевченка, буд. 14». Щодо належності будівлі церкви іншій релігійній громаді вказав на те, що вказана інформація не перевірялась і відповідно до вимог Закону України «Про Відтак, представник відповідача в судовому засіданні просив суд в задоволенні позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Свято-Різдво-Богородична парафія Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району проти позову заперечила, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступне.

17 вересня 2015 року розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації № 522 на підставі заяви та протоколу № 1 загальних зборів релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району від 07.07.2015, враховуючи рішення Дулібської сільської ради Гощанського району від 26.10.2011 № 44 «Про упорядкування назв вулиць та номерів будинків в селі Дуліби», зареєстрований Статут релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району за адресою: вул. Шевченка, 14, с. Дуліби Гощанського району Рівненської області, 35463, з юридичною назвою - релігійна громада Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району (а.с.45).

22.09.2015 Рівненською обласною державною адміністрацією видано свідоцтво № 1619 про реєстрацію статуту релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району (а.с.65).

Судом встановлено, що відповідно до рішення Дулібської сільської ради Гощанського району від 26.10.2011 № 44 «Про упорядкування назв вулиць та номерів будинків в селі Дуліби», з врахуванням якого прийнято спірне розпорядження Рівненської обласної державної адміністрації, затверджений перелік назв вулиць та номерів будинків в селі Дуліби Гощанського району, в тому числі «вулиця Т.Г.Шевченка», а церква по даній вулиці під номером «14».

Тобто, реєструючи Статут релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району, у пункті 1 розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації № 522 від 17.09.2015 було помилково зазначено адресу громади «вул. Шевченка, 14, с. Дуліби Гощанського району Рівненської області, 35463».

Виявивши технічну помилку у зазначенні назви вулиці, 19.11.2015 в.о. голови Рівненської обласної державної адміністрації приймає розпорядження № 678 «Про внесення зміни до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 17 вересня 2015 року №522», відповідно до якого внесено зміни до пункту 1 розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації від 17 вересня 2015 року №522 «Про реєстрацію статуту релігійної громади», замінивши слова і цифри «вул. Шевченка, 14» словами і цифрами «вул. Т.Шевченка, буд. 14» (а.с.46).

Будучи незгідним із вказаними рішенням Рівненської обласної державної адміністрації позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Основними завданнями, покладеними в основу Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 № 987-XII (далі - Закон) є гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права, забезпечення відповідно до Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та норм міжнародного права, визнаних Україною, соціальної справедливості, рівності, захисту прав і законних інтересів громадян незалежно від ставлення до релігії, визначення обов'язків держави щодо релігійних організацій, визначення обов'язків релігійних організацій перед державою і суспільством; подолання негативних наслідків державної політики щодо релігії і церкви, гарантування сприятливих умов для розвитку суспільної моралі і гуманізму, громадянської злагоди і співробітництва людей незалежно від їх світогляду чи віровизнання.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 7 Закону, релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Згідно частини першої статті 8 Закону, релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.

Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов'язковим.

Статтею 12 Закону встановлено, що статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з'їздах, конференціях.

Статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про:

1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження;

2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об'єднання;

3) майновий стан релігійної організації;

4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів;

5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації;

6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації.

Статут (положення) може містити й інші відомості, пов'язані з особливостями діяльності даної релігійної організації.

Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Документи, які визначають віросповідну діяльність, вирішують інші внутрішні питання релігійної організації, не підлягають реєстрації в державних органах.

Відповідно до статті 14 Закону, для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Релігійні центри, управління, монастирі, релігійні братства, місії та духовні навчальні заклади подають на реєстрацію статут (положення) до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії.

Орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

У необхідних випадках орган, який здійснює реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, може зажадати висновок місцевої державної адміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, а також спеціалістів. У цьому разі рішення про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій приймається у тримісячний термін.

Перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.

Зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень).

У разі необхідності в розгляді питання про реєстрацію статуту (положення) можуть брати участь з дорадчим голосом представники релігійної організації.

Згідно статті 15 Закону, у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

Суд зазначає, що в статті 15 Закону вказано вичерпний перелік підстав для відмови в реєстрації, а саме, у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству. Інших підстав для відмови в реєстрації статуту діючим законодавством не передбачено.

Судом встановлено, що Статут релігійної громади Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви - Київський патріархат с. Дуліби Гощанського району, зокрема зазначення в ньому місцезнаходження релігійної громади, не суперечить жодним чином вимогам законодавства. А посилання на місце знаходження чи невідповідність вказаного місця знаходження - не може бути підставою для відмови у реєстрації статуту.

Відтак, оскаржуване розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації від 17 вересня 2015 року №522 «Про реєстрацію статуту релігійної громади» з врахуванням внесених змін розпорядженням № 678 від 19.11.2015 «Про внесення зміни до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 17 вересня 2015 року №522», прийняте відповідачем правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття такого розпорядження.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно статтею 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Відповідно до частини 1 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, зокрема, Європейський Суд з прав людини, у справі №77703/01 у своєму рішенні від 14.06.2007 року по справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» зазначив у п. 90, що «релігійні організації за законом реєструють статут (положення), проте подають значно більше документів, і всі вони проходять перевірку відповідно до статті 12 та 15 Закону про релігійні організації. Тобто фактично здійснюється реєстрація не статуту, а самої організації. На практиці документи перевіряються не на відповідність законодавству, а часто оцінюється сама релігія».

Згідно п. 112 вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, зазначено, що «Суд нагадує, що в той час, як свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію» самому або в об'єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, стаття 9 має тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об'єднання від невиправданого втручання з боку держави. П. 113 рішення, передбачено право віруючих на свободу віросповідання, яке включає право кожного сповідувати релігію разом з іншими, передбачає очікування, що віруючі матимуть змогу вільно об'єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов'язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою (див. Metropolitan Church of Bessarabia, citedabove, §§ 118 and 123; and Hasan and Chaush v. Bulgaria [GC], no. 30985/96, § 62, ECHR 2000-XI). Згідно п. 114. Суд вказує, що перелік обмежень свободи віросповідання та зібрання, передбачених у статтях 9 та 11 Конвенції, є вичерпним, такі обмеження мають чітко тлумачитись, і лише переконливі та нездоланні підстави можуть виправдовувати застосування таких обмежень. Держава має незначні межі для власної самостійної оцінки у цих питаннях (див. Stankov and theUnited Macedonian Organisation Ilinden v. Bulgaria, nos. 29221/95 and 29225/95, § 84, ECHR 2001-IX). Відповідно до п. 115 рішення зазначено, що як неодноразово зазначалось у рішеннях Суду, в світлі пункту 2 статті 11 і так само статті 9 Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно «встановлено законом» та здійснено «згідно закону», оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, але й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі - у разі потреби, за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку (див. Larissis and Others v. Greece, judgment of 24 February 1998, Reports of Judgments and Decisions 1998-1, p. 378, § 40; and Metropolitan Church of Bessarabia, citedabove, § 109).

Статтею 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлено право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.

Тому, суд не заперечуючи права релігійних громад на вільний вибір конфесійної належності, прийшов до висновку про законність та обґрунтованість оспорюваного розпорядження відповідача про реєстрацію статуту релігійної громади.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Свято-Рождество-Богородичної релігійної громади Української Православної Церкви с. Дуліби Гощанського району Рівненської області є необґрунтованими, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати. Оскільки відповідачем не представлено суду документального підтвердження судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, питання про стягнення таких витрат з позивача судом не вирішується.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Свято - Рождество - Богородична релігійна громада Української Православної Церкви с.Дуліби Гощанського району Рівненської області до Рівненської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Свято-Різдво-Богородична парафія Рівненської єпархії Української Православної церкви -Київський Патріархат с.Дуліби Гощанського району про визнання протиправним та скасування розпорядження - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.