Справа № К/800/51253/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Київ К/800/51253/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до вислуги років стажу роботи на виборних посадах в комсомольських організаціях з 1 жовтня 1986 року по 24 жовтня 1990 року та зобов'язати зарахувати такий стаж.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 3 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Оскаржуваною ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано, постановлено нову ухвалу, якою позов залишено без розгляду.

У касаційній скарзі позивач посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить його рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи позов без розгляду, апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України без поважних причин.

У відповідності до частини 1 і 2 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В свою чергу, за змістом частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Порядок реалізації права на судовий захист, передбаченого конвенцією, а також строки, упродовж яких особа має право звернутись до суду, встановлено національним законодавством України, зокрема, у справах адміністративної юрисдикції - Кодексом адміністративного судочинства України.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно частини 1 якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Судами встановлено, що 25 червня 2014 року позивач звернувся до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області із заявою про зарахування періоду роботи до вислуги років, в зарахуванні якого відповідач 15 липня 2014 року відмовив.

В подальшому листом від 18 лютого 2015 року за вихідним №60/Б-46/7/16-1782 Управлінням Служби Безпеки України в Івано-франківській області повторно відмовлено позивачу у здійсненні нового розрахунку вислуги років.

Таким чином про порушення прав позивачу стало відомо з листа відповідача від 15 липня 2014 року №60/Б-170/7/11-5887.

Однак, до суду з даним позовом ОСОБА_4 звернувся 12 березня 2015 року, тобто поза межами встановленого законом шестимісячного строку.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначав, що у період з 9 по 16 лютого 2015 року перебував на лікуванні.

Апеляційний суд правильно виходив з того, що за законом, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Вказані позивачем обставини не є такими, які об'єктивно перешкоджали позивачу звернутись до суду в межах встановленого законом строку звернення до суду.

Судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що документи на які посилається позивач, а саме свідоцтво про хворобу від 4 вересня 2012 року №62, виписки з історії хвороби та медичної карти стаціонарного хворого від 16 березня 2012 року №858/2012, 21 серпня 2012 року №3125/2012 та наявність статуту інваліда ІІ групи, не стосуються періоду протягом якого позивач повинен був звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та не відповідають критеріям визнання певних обставин поважності причин пропуску строку.

Належних доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позивач не подав і таких не встановлено судом.

Крім того, про обізнаність позивача щодо порушення його прав ще у 2012 році, свідчить наявний у матеріалах справи аркуш бесіди від 14 вересня 2012 року, зі змісту якого вбачається, що останньому було повідомлено про відсутність законних підстав для зарахування до вислуги років спірного стажу роботи. Проте з цього періоду позивач також не звернувся до суду з відповідним позовом для захисту порушеного права.

Враховуючи викладене, висновки суду апеляційної інстанції щодо залишення позову без розгляду ґрунтуються на правильному застосуванні норм процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало