Справа № 826/725/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2016 року № 826/725/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі управління Державної виконавчої служби
провизнання протиправною та скасування постанови від 24.12.2015 ВП №49696240 та зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі управління Державної виконавчої служби, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.12.2015 ВП №49696240, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Магдою Світланою Григорівною;

- зобов'язати управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві переглянути заяву ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження та відкрити виконавче провадження на підставі ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі №826/6303/14;

- зобов'язати керівника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві у десятиденний строк подати звіт про виконання судового рішення, а саме: про внесення до реєстру виконавчих проваджень відомостей про скасування постанови від 24.12.2015 ВП №49696240 та про перегляд заяви і заведення виконавчого провадження.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувана постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.12.2015 винесена відповідачем необґрунтовано, оскільки факт відсутності у виконавчому документі ідентифікаційного коду (номера) сторін виконавчого провадження та адреси боржника не є підставою, яка перешкоджає примусовому виконанню, у зв'язку з наявністю у державного виконавця законодавчо мотивованих повноважень на встановлення таких відомостей під час примусового виконання відповідного рішення.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про відсутність в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі №826/6303/14, поданої до примусового виконання, всіх обов'язкових реквізитів виконавчого документа, перелік яких наведено у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», що і було підставою для винесення оскаржуваної постанови. Крім того, останнім наголошено, що у разі якщо боржник у розглядуваних відносинах виступає в якості посадової особи Державної реєстраційної служби України, даний виконавчий документ повинен бути пред'явлений до виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у відповідності до положень статті 21 Закону України «Про виконавче провадження».

Розгляд справи №826/725/16 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі №826/6303/14, яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2015 залишена без змін, у зв'язку з неподанням звіту про виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2014, зокрема, накладено на державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Корюк Тетяну Василівну, відповідальну за виконання постанови, штраф у розмірі 18 270,00 грн., половину якого стягнуто на користь позивача - ОСОБА_1, - іншу половину - до Державного бюджету України.

ОСОБА_1 на підставі викладеного подано до начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві заяву про заведення виконавчого провадження від 23.11.2015, за наслідками розгляду якої винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 02.12.2015 (ВП №49503914). В якості підстави для відмови у вказаній постанові зазначено, що пред'явлений на виконання виконавчий документ не відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не містить місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) боржника, ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача або номер паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, не містить дату набрання законної (юридичної) сили рішення, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Надалі, ОСОБА_1 повторно звернулась із заявою про заведення виконавчого провадження та здійснення примусових виконавчих дій від 15.12.2015, в якій додатково зазначила власний ідентифікаційний номер, дані про боржника, обґрунтування відсутності ідентифікаційного номеру боржника, а також інформацію про набрання ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 законної сили.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Магдою Світланою Григорівною за результатами розгляду вказаної заяви про примусове виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі №826/6303/14 про накладення на державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Корюк Тетяну Василівну, відповідальну за виконання постанови, штрафу у розмірі 18 270,00 грн., повторно винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.12.2015 (ВП №49696240).

У мотивувальній частині вказаної постанови зазначено, що ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі №826/6303/14 не відповідає вимогам, встановленим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не містить місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) боржника, ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача або номер паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, не містить дату набрання законної (юридичної) сили рішення, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Вважаючи вказану постанову від 24.12.2015 протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (пункт 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження»).

У силу пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (частина перша статті 25 Закону України «Про виконавче провадження»).

Разом з тим, приписами частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» наведені вимоги до виконавчих документів, у відповідності до яких у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження слугувало виявлення відповідачем невідповідність виконавчого документу (ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014) вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: відсутність в останньому відомостей про місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) боржника, ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача або номер паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, дати набрання законної (юридичної) сили рішення, строку пред'явлення виконавчого документа до виконання.

З огляду на вказане суд звертає увагу на таке.

Приписами частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

При цьому, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну (пункт 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зазначене дає підстави для висновку, що у разі незазначення індивідуального ідентифікаційного номера (коду), державний виконавець не позбавлений можливості самостійно звернутись до відповідного державного органу державної податкової служби із запитом щодо надання довідки про індивідуальний ідентифікаційний номер (код) боржника.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, державний виконавець не скористався в повному обсязі наданими йому правами та обов'язками, встановленими приписами Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відомості про ідентифікаційний номер (код) можуть бути надані лише на вимогу державного органу, яким позивач не є.

Водночас, суд звертає увагу, що у листом від 21.12.2015 №826/6303/14/18999/15 Окружний адміністративний суд міста Києва повідомив позивача про те, що виконавчий документ (ухвала від 20.11.2014) та його зміст відповідає вимогам статті 259 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням наявної у справі інформації.

Отже, відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера (коду) боржника не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 10.02.2015 у справі №К/9991/82064/12 (ЄДРСР №42990114), ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27.11.2013 у справі №К/800/43932/13 (ЄДРСР №35962269) та у постанові Верховного Суду України від 25.06.2014 у справі №6-62цс14.

Щодо тверджень відповідача, викладених в оскаржуваній постанові щодо відсутності у виконавчому документі (ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014) дати набрання законної (юридичної) сили рішенням та строку пред'явлення виконавчого документа до виконання, суд зазначає про таке.

Так, у матеріалах виконавчого провадження наявна копія листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.04.2015 №826/6303/14/5848/15, в якому зазначено, що ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі №826/6303/14 набрала законної сили 17.02.2015.

При цьому, слід зазначеними, що положеннями Інструкції з діловодства в адміністративних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17.12.2013 №174, яка встановлює правила ведення діловодства у Вищому адміністративному суді України, апеляційних та окружних адміністративних судах і регламентує порядок роботи з документами з моменту надходження чи створення в суді до знищення в установленому порядку або передачі до державної архівної установи чи архіву суду, не передбачено проставляння відміток на процесуальних документах (ухвалах та постановах) про набрання ними законної сили.

Таким чином, виходячи з викладеного у відповідача станом на момент прийняття оскаржуваної постанови була наявна інформація щодо набрання ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі №826/6303/14 законної сили.

При цьому, суд звертає увагу, що положеннями статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, на виконання положень якої Окружним адміністративним судом міста Києва винесено ухвалу від 20.11.2014, не передбачено зазначення в останній строку її пред'явлення до виконання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.12.2015 (ВП №49696240) винесено необґрунтовано, оскільки останній не скористався всіма можливими засобами, передбаченими положеннями Закону України «Про виконавче провадження», для з'ясування інформації щодо сторін виконавчого провадження, необхідної для проведення примусового виконання виконавчого документу, а також всупереч наявної в останнього станом на момент прийняття оскаржуваної постанови інформації про набрання ухвалою від 20.11.2014 законної сили.

При цьому, твердження відповідача про те, що у разі якщо боржник у розглядуваних відносинах виступає в якості посадової особи Державної реєстраційної служби України, даний виконавчий документ повинен бути пред'явлений до виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у відповідності до положень статті 21 Закону України «Про виконавче провадження», судом у межах розглядуваного спору до уваги не беруться, оскільки вказане не було покладено в основу оскаржуваної постанови.

При цьому, згідно із приписами частини сьомої статті 20 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Беручи до уваги викладене, суд вказує про протиправність постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.12.2015 (ВП №49696240) та, як наслідок, скасування останньої, на підставі чого суд дійшов до висновку про зобов'язання Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі управління Державної виконавчої служби повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі №826/6303/14. Вимога про зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження не підлягає задоволенню, оскільки є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Щодо клопотання позивача про зобов'язання керівника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві у десятиденний строк подати звіт про виконання судового рішення, а саме: про внесення до реєстру виконавчих проваджень відомостей про скасування постанови від 24.12.2015 ВП №49696240 та про перегляд заяви і заведення виконавчого провадження, суд зазначає про наступне.

Так, згідно з частиною першою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Як вбачається з вищенаведених норм Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду. Виходячи з обставин даної справи, на даній стадії, суд не вбачає за необхідне зобов'язувати суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд наголошує на наступному.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 102,40 грн. (одна тисяча сто дві гривні сорок копійок), що документально підтверджується квитанціями від 12.01.2016 №115 на суму 551,20 грн. та від 01.02.2016 №17 на суму 551,20. Отже, сума судового збору, що підлягає поверненню позивачу в частині задоволених позовних вимог становить 826,80 грн.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 94 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.12.2015 у виконавчому проваджені №49696240.

Зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у місті Києві в особі управління Державної виконавчої служби повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі №826/6303/14 з урахуванням висновків цієї постанови.

В іншій частині позову відмовити.

Присудити здійснені ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) документально підтверджені квитанціями від 12.01.2016 №115 на суму 551,20 грн. та від 01.02.2016 №17 на суму 551,20 судові витрати в частині задоволених позовних вимог у розмірі 826,80 грн. (вісімсот двадцять шість гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.