Справа № 826/18279/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 березня 2016 року 08:10 справа №826/18279/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом1.ОСОБА_2 2.Громадської організації "Публічний аудит"
доНаціонального банку України
провизнання незаконним положень постанови
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач 1, ОСОБА_2.) та Громадська організація "Публічний аудит" (далі по тексту - позивач 2, ГО "Публічний аудит") звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Національного банку України (далі по тексту - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просять визнати незаконними пункт 4, підпункти 1, 3, 5, 10, 14, 15, 18, 23 пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/18279/15, закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 25 листопада 2015 року представники позивачів позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; за спільним клопотанням представників сторін на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України" (в редакції, що діяла на момент звернення до суду) (далі по тексту - Постанова), постановлено: уповноважені банки не можуть знімати з контролю експортні операції клієнтів на підставі документів про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог: в іноземній валюті 1-ї групи Класифікатора/російських рублях (незалежно від суми операції); в інших валютах (якщо загальна сума зобов'язань, що припиняються зарахуванням у межах одного договору щодо експорту товарів, перевищує в еквіваленті 500 000 доларів США). Надходження в іноземній валюті за експортними операціями клієнтів банку мають бути продані в порядку, установленому в пункті 2 цієї постанови.

Відповідно до підпунктів 1, 3, 5, 10, 14, 15, 18, 23 пункту 6 Постанови, постановлено:

запровадити такі заходи щодо діяльності банків та фінансових установ:

1) дозволити резидентам здійснювати погашення кредитів, позик (у тому числі фінансової допомоги) в іноземній валюті за договорами з нерезидентами, у тому числі в разі укладання додаткових угод до кредитних 4 договорів/договорів позики, не раніше строку, передбаченого договорами. Зазначена вимога поширюється на випадки дострокового виконання резидентом-позичальником зобов'язань як за основною сумою кредиту/позики, так і за іншими платежами, установленими кредитним договором/договором позики. Національний банк України не здійснює реєстрації змін до договорів про залучення резидентами-позичальниками кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів, які стосуються скорочення строків виконання резидентами - позичальниками зобов'язань за такими договорами або їх дострокового виконання. Вимоги цього підпункту не поширюються на випадки дострокового погашення кредитів, позик: залучених уповноваженим банком за умови спрямування достроково повернених коштів на збільшення капіталу цього уповноваженого банку - позичальника; за рахунок коштів, що залучаються резидентом-позичальником за іншим кредитним договором (договором позики) з нерезидентом, якщо цей договір передбачає більш пізній строк виконання зобов'язань позичальника з повернення цих коштів порівняно з умовами попереднього кредитного договору (договору позики);

3) дозволити здійснювати операції з продажу готівкової іноземної валюти або банківських металів одній особі в один операційний (робочий) день у сумі, що не перевищує в еквіваленті 3 000 гривень у межах однієї банківської установи. Обмеження щодо суми операції з продажу готівкової іноземної валюти не поширюються на випадок проведення такої операції банком з фізичною особою-резидентом у разі одночасного дотримання таких умов: фізична особа купує готівкову іноземну валюту та використовує її виключно на цілі виконання власних зобов'язань в іноземній валюті за кредитним договором, укладеним з уповноваженим банком-кредитором; банк здійснює продаж готівкової іноземної валюти в сумі, що не перевищує обсягу зобов'язань в іноземній валюті фізичної особи-позичальника за кредитним договором. Банк зобов'язаний забезпечити контроль за неухильним дотриманням фізичною особою-позичальником вимоги щодо цільового використання купленої готівкової іноземної валюти;

5) банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати в межах до 300 000 гривень на добу на одного клієнта. Вимоги цього підпункту не поширюються на видачу готівкових коштів на: виплату заробітної плати, витрат на відрядження (у межах норм, установлених законодавством), пенсій, стипендій, інших соціальних та прирівняних до них виплат (крім матеріальної допомоги); виплати гарантованих сум відшкодування вкладникам за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

10) уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 20 000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Зазначена вимога поширюється на видачу (отримання) готівкових коштів як у межах України, так і за її межами незалежно від кількості рахунків клієнта в одному банку. Вимоги цього підпункту не поширюються на: дипломатичні представництва, консульські установи іноземних держав в Україні, міжнародні фінансові організації, представництва міжнародних фінансових організацій та їх працівників, якщо вони не є громадянами України або не проживають у ній постійно та акредитовані Міністерством закордонних справ України; операції із забезпечення витрат на відрядження працівників за кордон резидентами - юридичними особами і фізичними особами-підприємцями та іноземними представництвами;

14) уповноважений банк не має права купувати іноземну валюту за дорученням клієнта за операцією з імпорту продукції, митне оформлення якої було проведено до 01 січня 2014 року включно, якщо за зовнішньоекономічним договором відбулася заміна боржника та/або кредитора у зобов'язанні. Резиденти виконують такі зобов'язання за рахунок власних (не куплених, не залучених у формі кредиту, позики) коштів в іноземній валюті. Вимоги цього підпункту не поширюються на імпортні операції резидентів з купівлі життєво необхідних товарів, визначених статтею 5 Закону України "Про заходи щодо стабілізації платіжного балансу України відповідно до статті XII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року";

15) уповноважений банк не має права купувати іноземну валюту за дорученням клієнта-резидента (крім фізичної особи), який має кошти в іноземних валютах, розміщених на поточних та депозитних рахунках у цьому та/або інших уповноважених банках. Такий клієнт-резидент виконує зобов'язання в іноземній валюті за рахунок наявних у нього коштів в іноземній валюті. Контроль за дотриманням цієї вимоги здійснюється уповноваженим банком на дату подання клієнтом заяви на купівлю іноземної валюти (дату надання Національному банку України інформації про цю операцію у відповідному реєстрі). Зазначена заборона на проведення операції з купівлі іноземної валюти не поширюється на випадок, коли загальна сума коштів в іноземних валютах, що розміщені на поточних і депозитних рахунках клієнта в уповноважених банках на дату подання клієнтом заяви на купівлю іноземної валюти, менша, ніж 25 000 доларів США (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до відповідних валют). Для цілей застосування вимог цього підпункту загальна сума коштів в іноземних валютах, що розміщені на поточних і депозитних рахунках клієнта в уповноважених банках на дату подання клієнтом заяви про купівлю іноземної валюти, визначається виходячи із залишку коштів в іноземних валютах на рахунках клієнта на початок цього операційного дня (без урахування сум, що надійдуть на рахунки клієнта протягом дня) в еквіваленті за офіційним курсом гривні до відповідних валют та без урахування коштів в іноземних валютах: на вкладних (депозитних) рахунках клієнта, майнові права на які надані банку в заставу відповідно до договору застави, за умови забезпечення безперервного контролю і доступу банку-кредитора до цих коштів у разі невиконання клієнтом зобов'язань за кредитним договором. Зазначене виключення не поширюється на кошти, розміщені на вкладному (депозитному) рахунку в банку, майнові права за якими надані банку в заставу після 15 квітня 2015 року, крім випадків, коли таке надання пов'язано з необхідністю покриття боргу вкладом (депозитом) з урахуванням ризику перерахування однієї валюти в іншу на рівні, що встановився до 15 квітня 2015 року включно, та не спричинено заміною застави за цим зобов'язанням; що були розміщені на депозитних рахунках до 03 березня 2015 року включно; які розміщені на рахунку(ах) у банку, віднесеному до категорії неплатоспроможних, щодо якого запроваджена процедура тимчасової адміністрації або щодо якого здійснюється ліквідація; на рахунках клієнта, що були куплені ним, але не використані в установлений законодавством строк; на рахунках клієнта, за якими були надані платіжні доручення, що не виконані банками у зв'язку з уключенням їх до відповідних реєстрів, що подані до Національного банку України в період до дати подання клієнтом заяви про купівлю іноземної валюти включно (крім операцій клієнта, за якими було отримано від Національного банку України повідомлення про непідтвердження можливості їх здійснення); на рахунках клієнта, на які накладено арешт; на рахунку клієнта-посередника, що отримані ним за договорами комісії, доручення, консигнації, агентськими угодами та підлягають подальшому перерахуванню власникам цих коштів; на депозитному рахунку Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України для виконання гарантійних зобов'язань за операціями, що провадяться із застосуванням книжок міжнародних дорожніх перевезень відповідно до Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенція МДП) 1975 року, в обсязі, який був унесений учасниками під час вступу до асоціації з 01 січня 1994 року до 31 грудня 1995 року; на рахунках клієнта, якими представлені страхові резерви [для операцій з купівлі іноземної валюти страховиками, Моторним (транспортним) страховим бюро України]; 10 що надійшли на рахунок клієнта як кредит/позика від Міністерства фінансів України, міжнародних фінансових організацій, членом яких є Україна, або від міжнародних фінансових організацій, за договорами з якими Україна зобов'язалася забезпечувати правовий режим, який надається іншим міжнародним фінансовим організаціям (за умови наявності зобов'язань цільового використання коштів кредиту/позики); що надійшли на рахунок клієнта за проектами (програмами) міжнародної технічної допомоги, що пройшли державну реєстрацію, та мають використовуватися відповідно до обумовлених таким проектом (програмою) цілей; що належать до 3-ї групи Класифікатора. Клієнт-резидент (крім фізичних осіб) з метою здійснення операції з купівлі іноземної валюти зобов'язаний надати уповноваженому банку інформацію про загальну суму коштів в іноземній валюті, що розміщені на поточних і депозитних рахунках клієнта в уповноважених банках (або їх відсутність) та інформацію щодо наявності в клієнта підстав для застосування виключень, передбачених цим підпунктом, на дату подання заяви [підтвердження має бути засвідчене підписом клієнта (для юридичних осіб - підписом керівника або уповноваженої ним особи) і відбитком його печатки (за наявності) або, якщо це передбачено договором банківського рахунку, - в електронному вигляді засобами програмно-технічного комплексу "клієнт- банк", "клієнт-Інтернет-банк" тощо]. Вимоги цього підпункту не поширюються на випадки купівлі іноземної валюти страховиком - членом ядерного страхового пулу за договорами страхування/перестрахування відповідальності за ядерну шкоду із нерезидентами-страховиками/перестраховиками (іноземними ядерними страховими пулами). У зв'язку із запровадженням обмежень, передбачених цим підпунктом, уповноваженому банку дозволяється здійснювати за дорученням клієнта обмін іноземної валюти 1-ої групи Класифікатора на іноземну валюту 2-ї групи Класифікатора для виконання зобов'язань клієнта в цій валюті;

18) заборонити купівлю, перерахування іноземної валюти з метою проведення таких операцій: з повернення за кордон коштів, отриманих іноземними інвесторами за операціями з продажу цінних паперів українських емітентів (крім випадків продажу боргових цінних паперів на фондових біржах); з повернення за кордон коштів, отриманих іноземними інвесторами за операціями з продажу корпоративних прав юридичних осіб, що не оформлені акціями, зменшення статутних капіталів юридичних осіб, виходу з господарських товариств іноземних інвесторів; з повернення за кордон іноземному інвестору дивідендів;

23) Національний банк України не здійснює реєстрації: змін до договору про залучення резидентом (крім уповноваженого банку) кредиту/позики в іноземній валюті від нерезидента, які стосуються заміни кредитора та/або боржника у зобов'язанні за цим кредитним договором/договором позики; договору про одержання резидентом кредиту/позики в іноземній валюті від іншого резидента в разі відступлення резидентом-кредитором нерезиденту права вимоги за цим кредитом/позикою. Уповноваженим банкам забороняється подавати до Національного банку України документи для проведення реєстрації у зазначених випадках. Національний банк України може приймати окреме рішення щодо проведення реєстрації у випадках, що зазначені в абзацах другому та третьому цього підпункту, якщо боржник(и) та/або кредитор(и) у відповідному зобов'язанні є суб'єктами господарювання, що пов'язані відносинами контролю. Вимоги цього підпункту не поширюються на: випадки, якщо здійснюється заміна первісного боржника у зв'язку з його приєднанням до нового боржника-правонаступника та/або ліквідацією первісного боржника; договори, укладені резидентами з міжнародними фінансовими організаціями, членом яких є Україна, та на договори з міжнародними фінансовими організаціями, щодо яких Україна зобов'язалася забезпечувати правовий режим, який надається іншим міжнародним фінансовим організаціям.

Позивачі вважають, що пункт 4, підпункти 1, 3, 5, 10, 14, 15, 18, 23 пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України" є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та передбачають втручання у договірні правовідносини.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав, та зауважив, що оскаржувана постанова прийнята у межах та на підставі повноважень, визначених Законом.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Виходячи зі змісту постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України", вона є нормативно-правовим актом, оскільки спрямована на регулювання суспільних відносин у сфері валютного законодавства, встановлює права і обов'язки для неозначеного кола суб'єктів та розрахована на тривале багаторазове застосування.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначено статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

У пункті 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" Вищий адміністративний суд України вказав, що судам слід мати на увазі, що за правилами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта. Суд не може давати оцінку таким обставинам при відкритті провадження в адміністративній справі, а тому не має права відмовити у відкритті провадження у справі чи повернути позовну заяву з посиланням на частину другу цієї статті, якщо особа своє звернення обґрунтовує необхідністю захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

У даному випадку право на захист виникає за умови доведення позивачами факту застосування до них норм оскаржуваного акта, або того, що вони є суб'єктами правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, а законність оскаржуваного нормативно-правового акта може бути перевірена лише після встановлення у позивачів права на його оскарження.

Зі змісту пунктів 4, підпунктів 1, 3, 5, 10, 14, 15, 18, 23 пункту 6 оскаржуваної Постанови вбачається, що її норми застосовуються до наступних осіб: резидентів, що здійснюють погашення кредитів, позик в іноземній валюті за договорами з нерезидентами; осіб, які здійснюють операції з продажу готівкової іноземної валюти або банківських металів; осіб, які грошові кошти на рахунках у банку; осіб, які продають іноземну валюту за операцією з імпорту продукції, митне оформлення якої було проведено до 01 січня 2014 року включно; осіб, які продають іноземну валюту та мають кошти в іноземних валютах, розміщених на поточних та депозитних рахунках у цьому та/або інших уповноважених банках; осіб, які купують, перераховують іноземну валюту з метою проведення операцій: з повернення за кордон коштів, отриманих іноземними інвесторами за операціями з продажу цінних паперів українських емітентів (крім випадків продажу боргових цінних паперів на фондових біржах); резидентів, які залучають кредити/позики в іноземній валюті від нерезидента.

В обґрунтування фактів порушення оскаржуваною Постановою його прав та інтересів позивачі зазначають, що є учасниками грошово-кредитних відносин та валютно-обмінних операцій, зокрема можуть отримувати готівкові кошти через каси банків та банкомати.

Згідно з частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частина четверта статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Разом з тим, позивачами не надано жодного доказу, який міг би підтвердити, що норми пункту 4 та підпунктів 1, 3, 5, 10, 14, 15, 18, 23 пункту 6 оскаржуваної Постанови застосовувались або можуть бути застосовані до ОСОБА_2 та ГО "Публічний аудит", зокрема: контрактів з нерезидентами, договорів на отримання кредитів від нерезидентів, договорів про відкриття поточних рахунків, депозитних договорів, заяв на купівлю іноземної валюти за операцією з імпорту продукції, доказів щодо необхідності виплати іноземному інвестору дивідендів,.

Суд зауважує, що можливість оскаржити нормативно-правовий акт відповідно до статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України повинна бути документально підтвердженою та не може базуватись на припущеннях.

Враховуючи викладене, на думку суду, позивачами не доведено права на оскарження пункту 4 та підпунктів 1, 3, 5, 10, 14, 15, 18, 23 пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України", що, у свою чергу, виключає необхідність перевіряти законність оскаржуваного нормативно-правового акта в цій частині.

Посилання позивачів на те, що положення Постанови можуть бути застосовані до членів ГО "Публічний аудит", яка створена для захисту їхніх прав та свобод є помилковими, оскільки, як зазначено у пункті 2.6 Рішення Конституційного Суду України від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 у справі за конституційним зверненням асоціації "Дім авторів музики в Україні" щодо офіційного тлумачення положень пункту 7 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" у взаємозв'язку з положеннями пункту "г" частини першої статті 49 Закону України "Про авторське право і суміжні права", громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Однак, позивач 2 не навів відповідної норми Закону, яка надає право громадській організації звертатись до суду щодо захисту прав та інтересів учасників грошово-кредитних відносин.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що постанова Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України" мала тимчасовий характер та втратила чинність 04 грудня 2015 року, у зв'язку із закінченням строку її дії.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 та ГО "Публічний аудит" про визнання незаконними положень постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України" нормативно та документально не підтверджуються.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, у межах спірних правовідносин позивачами не доведено права на оскарження нормативно-правового акта, тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_2 та ГО "Публічний аудит" не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 та Громадській організації "Публічний аудит" відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов