Справа № 825/493/16
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

16 березня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/493/16

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Бородавкіна С.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Генеральна прокуратура України про зобов'язання скасувати рішення в частині та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної пенітенціарної служби України та просить:

- зобов'язати Державну пенітенціарну службу України скасувати рішення від 27.01.2016 в частині, що стосується відмови в його переведенні до іншої колонії;

- зобов'язати Державну пенітенціарну службу України перевести його до колонії мінімального рівня безпеки - Корюківської колонії УДПС України в Полтавській області (№ 29) згідно рішення Апеляційної комісії ДПтС України від 15.01.2016.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави, зокрема, для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється відповідно Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

При вирішенні питання про визначення судової юрисдикції щодо вирішення справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмета спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, зокрема що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

З приписів зазначених норм законодавства слідує, що справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Із долучених до матеріалів справи документів та адміністративного позову встановлено, що ОСОБА_2 в прохальній частині позову просить суд, зокрема, зобов'язати Державну пенітенціарну службу України перевести його до колонії мінімального рівня безпеки - Корюківської колонії УДПС України в Полтавській області (№ 29) згідно рішення Апеляційної комісії ДПтС України від 15.01.2016. Тобто предметом оскарження по справі, у вказаній частині, є зобов'язання відповідача вчинити дії щодо зміни умов відбування покарання позивачем, передбаченої статтями 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України, статтями 81, 82 Кримінального кодексу України.

Суд зазначає, що виконання вироку є однією із стадій кримінального процесу, в яких вирок суду, що одержав силу закону, звертається до виконання і безпосередньо реалізується рішення суду та вирішуються питання, що виникають у зв'язку з його виконанням.

Рішенням Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 кримінальне судочинство визначається як врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регламентує Кримінально-виконавче законодавство України (ч. 1 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Відповідно до ст. 4 Кримінально-виконавчого кодексу України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також Закон України про амністію та акт помилування.

Частиною 1 ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України, зокрема, встановлено, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, а також до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян.

Порядок і умови виконання та відбування покарання у виді позбавлення волі регулюються главою 15 розділу ІІІ Кримінально-виконавчого кодексу України.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.02.2012 р. №222/5 "Про затвердження Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, Положення про Регіональну комісію з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, Положення про апеляційну комісію Державної пенітенціарної служби України з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі" розподіл, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, до установ виконання покарань здійснюється на підставі Кримінально-виконавчого кодексу України за відповідними індивідуальними та персональними нарядами.

Питання пов'язані з виконанням вироку регулюються Розділом VІІІ Кримінально-процесуального кодексу України.

Розподіл, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, до установ виконання покарань здійснюються на підставі статей 12, 64, 65 Кримінального кодексу України та статей 11, 18, 19, 86, 87, 92, 93, 101, 138, 140, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України за відповідними індивідуальними та персональними нарядами.

Виходячи з правового аналізу вищенаведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога пов'язана з виконанням вироку суду в кримінальній справі, та, відповідно до Розділу VІІІ Кримінально-процесуального кодексу України є однією із стадій кримінального процесу, а тому має вирішуватись в порядку кримінального судочинства, що виключає можливість її розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 30.11.2009 №1619/10/13-09 «Щодо застосування норм процесуального права».

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження в адміністративній справі в частині зобов'язання Державної пенітенціарної служби України перевести ОСОБА_1 до колонії мінімального рівня безпеки - Корюківської колонії УДПС України в Полтавській області (№ 29) згідно рішення Апеляційної комісії ДПтС України від 15.01.2016, слід відмовити, оскільки вказану позовну вимогу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Роз'яснити позивачу, що він має право звернутися до місцевого загального суду у порядку кримінального судочинства.

Керуючись статтями 3, 17, п. 1 ч. 1 ст. 109, ст. 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Генеральна прокуратура України в частині позовних вимог щодо зобов'язання Державної пенітенціарної служби України перевести ОСОБА_1 до колонії мінімального рівня безпеки - Корюківської колонії УДПС України в Полтавській області (№ 29) згідно рішення Апеляційної комісії ДПтС України від 15.01.2016 - відмовити.

Попередити позивача, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду у порядок і строки, передбачені статтями 186 і 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Бородавкіна