Справа № 2а-5147/12/2670
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 лютого 2016 року № 2а-5147/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., при секретарі Артеменко Я.С. за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

від позивача: ОСОБА_2 (дог. від 24.09.2014 №36)

від відповідача: Мельниченко К.Г. (дов. від 03.01.2016 №5-08/32-298)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 23.02.2016 року в 16 год. 32хв. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено сторін після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч.2 ст. 167 КАС України.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до ГУ ДКСУ у м. Києві про визнання протиправним і скасування наказу ГУ ДКСУ у м. Києві від 22.12.2011 р. № 442-ос про звільнення її з посади заступника начальника Управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва, поновлення на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2013р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013р. по справі № 2а-5147/12/2670, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.09.2014 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2013 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.01.2015 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2015 р., позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ ГУ ДКСУ у м. Києві від 22.12.2011 р. № 442-ос про звільнення ОСОБА_1 в частині дати звільнення - 22.12.2011 р. Зобов'язано ГУ ДКСУ у м. Києві змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва з урахуванням статті 49-2 Кодексу законів про працю України і часу перебування ОСОБА_1 з 22.12.2011 р. по 16.03.2012р. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2015 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.01.2015 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2015 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Скасовуючи рішення суддів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції виходив із того, що при вирішенні даного спору судовими інстанціями, не з'ясовано чи мало у спірних правовідносинах скорочення чисельності або штату працівників Управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва, за яких допускається звільнення при реорганізації, та чи збереглася посада позивача в новоутвореній установі.

Позивач при новому розгляді справи наполягала на обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для задоволення позову.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з огляду на законність звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва, з огляду про що у задоволенні позову просив відмовити.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 з березня 1997 року працювала в органах Державного казначейства України, 8 липня 2009 року позивач переведена на посаду заступника начальника Управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва.

12.05.2011р. ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з роботи з 12.07.2011 р. у зв'язку з ліквідацією Головного управління Державного казначейства України в м. Києві і скороченням займаної нею посади.

13.12.2011 р. позивачу запропоновано посаду начальника відділу моніторингу видатків місцевих бюджетів Управління міжбюджетних відносин та моніторингу видатків місцевих бюджетів в апараті Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві та посаду заступника начальника Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва.

Від запропонованих посад позивач відмовилась.

Наказом Головного управління Державного казначейства України у м. Києві від 22.12.2011 р. № 442-ос ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва з 22 грудня 2011 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв'язку у зв'язку з ліквідацією Головного управління Державного казначейства України в м. Києві.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на наступне.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1). Додержання Конституції України та інших актів законодавства України є основним обов'язком державного службовця (абзац другий частини першої статті 10).

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Поряд з цим, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Фактичні обставини справи свідчать, згідно Указу Президента України від 09.12.2010 р. № 1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 р. № 346 «Про ліквідацію урядових органів», постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 «Про затвердження порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», наказу Міністерства фінансів України від 30.04.2011 р. № 574 «Про заходи щодо ліквідації Державного казначейства України» та наказу Державного казначейства України від 05.05.2011 № 116 «Щодо ліквідації територіальних органів Державного казначейства України» в грудні 2011 р. було ліквідовано Головне управління Державного казначейства України у м. Києві.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що про ліквідацію Головного управління Державного казначейства України у м. Києві позивача було 12.05.2015 р. письмово повідомлено, що не спростовується позивачем та свідчить її підпис, та попереджено, що посаду заступника начальника Управління Державного казначейства України у Оболонському районі Головного управління Державного казначейства України у м. Києві буде скорочено.

При цьому, ст. 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Так, встановлено, що одночасно з повідомленням про наступне вивільнення ОСОБА_1 запропоновано зайняти посаду начальника Відділу моніторингу видатків місцевих бюджетів в апараті ГУ ДКСУ у м. Києві або посаду заступника начальника Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва, від обіймання яких позивачка відмовилася, пояснюючи це тим що запропоновані вакансії находяться в інших підприємствах, і щоб там працювати, вона була б змушена їздити в іншу частину міста, крім того, це було б третє переведення за останні чотири роки роботи, що її не влаштовувало.

Статтею 40 Кодексу законів про працю встановленні підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, якою встановлено, що звільнення з підстав з підстав зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Щодо доводів позивача про незаконність звільнення її з посади з огляду на перебування в цей час на лікарняному, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина та їх гарантії, основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України, згідно з ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівників.

Проте, суд звертає увагу на те, що регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців регулюється Кодексом законів про працю України (надалі КЗпП) як загальним законом та Законом України «Про державну службу» - як спеціальним.

Заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або в період його перебування у відпустці встановлена частиною 2 статті 40 КЗпП України, якою регулюються підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. В цій частині 2 вказано, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Особливу увагу суд звертає увагу на те, що, Закон України «Про державну службу» не містить обмежень щодо неможливості звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Така позиція суду повністю узгоджується з численною судовою практикою судів вищих інстанцій, зокрема, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2007 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 лютого 2009 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 липня 2007 року, ухвалою Верховного суду України від 24 лютого 2005 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 жовтня 2007 року.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Водночас, в ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 22.12.2015 р. була присутня на робочому місці приблизно до 16:00 год., після чого як зазначив відповідач, з невідомих причин залишила робоче місце, при цьому не отримавши трудової книжки, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією витягу з програми програмно-технічного комплексу «Клієнт-Банк/Клієнт-Казначейство», згідно яких позивач здійснила електронне візування документу 22.12.2015 р., останнє яке відбулося 15:07:15 год.

Зважаючи на вищевикладене, судом встановлено наступне: - у межах спірних правовідносин мала місце повна ліквідація Головного управління Державного казначейства України у м. Києві; - відповідачем під час вивільнення позивача дотримано імперативних присів законодавства України, що регулюють процедуру вивільнення та вжито заходи щодо працевлаштування позивача, з огляду про що звільнення позивача з посади є правомірним, а наказ від 22.12.2011 р. № 442-ос є таким, що відповідає приписам законодавства, а отже не підлягає скасуванню.

Оскільки судом в ході судового розгляду справи встановлено правомірність звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва, позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботу, як похідні, задоволенню не підлягають.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цілому.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур