Справа № 200/13842/13-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Волкова О.Ф., Кривенди О.В., Маринченка В.Л.,

Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Терлецького О.О.,

за участі секретаря судового засідання Ключник А.Ю.,

представників: позивача - Петруши О.К.,

відповідача - Шинкаренка С.О., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» (далі - Школа) до Дніпропетровської міської ради (далі - Міськрада) про визнання рішення незаконним та його скасування,

встановила:

У жовтні 2013 року Школа звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Міськради від 16 червня 2010 року № 39/58 Про передачу на баланс комунальному підприємству «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» будівлі за адресою: Запорізьке шосе, 2б, м. Дніпропетровськ (далі - рішення № 39/58).

Вважає рішення № 39/58 незаконним і таким, що порушує права позивача як добросовісного користувача вказаної будівлі, який реконструював спірну будівлю, тривалий час використовує її як навчальний освітній заклад, обліковує на своєму балансі та утримує впродовж більше 13-ти років.

Суди встановили такі обставини.

Виконавчий комітет Міськради своїм рішенням від 19 червня 1997 року № 833 дошкільний заклад № 382 виробничого об'єднання «Південний машинобудівний завод», що розташований за адресою: Запорізьке шосе, 2б, м. Дніпропетровськ, та інше майно передав на баланс відділу освіти виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська (далі -відділ освіти) для розміщення в ньому приватної школи.

На підставі рішенням Міськради від 18 квітня 2000 року № 897 (далі -рішення № 897) спірна будівля та прилегла до нього територія були передані на баланс Школи. Школа зобов'язувалася провести капітальний ремонт будівлі та впорядкувати територію. Цим рішенням приписувалося у разі необхідності повернути будівлю відділу освіти для використання за призначенням.

За рішенням № 39/58 будівля, що перебувала на балансі Школи, передавалась на баланс комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» (далі - Підприємство) Міськради. Школа зобов'язана була передати її на баланс Підприємства. Рішення № 897 визнано таким, що втратило чинність.

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська постановою від 27 січня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року, позов задовольнив: визнав незаконним та скасував рішення № 39/58.

Вищий адміністративний суд України постановою від 7 липня 2015 року скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у задоволенні позову відмовив.

Не погоджуючись із постановою суду касаційної інстанції, Школа подала заяву про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах норм права, що регулюють відносини законності рішень сільських, селищних, міських рад.

На обґрунтування заяви додала копії постанов Вищого адміністративного суду України від 21 травня, 12 червня, 1 жовтня 2014 року (справи №№ К/9991/2061/12, К/800/15711/13, К/800/65951/13 відповідно).

Посилається також на невідповідність рішення суду касаційної інстанції правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 4 червня 2013 року (справа № 21-64а13).

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про таке.

У справі, в якій оскаржується рішення суду касаційної інстанції, в основу правозастосовного висновку цього рішення покладено преюдиціальні рішення судів господарської юрисдикції, які розглядали спір між тими самими сторонами щодо права власності на одну й ту саму річ - будівлю колишнього дошкільного закладу № 382, й, з-поміж іншого, стосовно питань, що є предметом спору. Послався суд також на те, що рішенням № 39/58 було визначено лише балансоутримувача будівлі школи, воно не стосувалося підстав права власності на нього і не зачіпало права позивача на використання її для надання освітніх послуг.

У рішенні від 21 травня 2014 року, наданому для порівняння, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення селищної ради, на підставі якого позивач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, не може скасовуватися тим самим органом місцевого самоврядування, оскільки зазначене рішення вже було виконано.

В іншому рішенні, наданому для порівняння (від 12 червня 2014 року), суд касаційної інстанції зазначив, що, незважаючи на порушення міською радою порядку надання позивачу в оренду земельної ділянки, вона не мала права скасовувати своє рішення «Про надання підприємцю земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування критої зупинки громадського транспорту з торговим павільйоном», оскільки на його підставі виникли певні відносини (надано дозвіл на отримання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки та проектування будівництва, погоджено містобудівні умови забудови земельної ділянки, отримано висновок житлово-комунального підприємства, згоду жителів району та інші відносини).

У рішенні від 1 жовтня 2014 року висновок про протиправність рішення органу місцевого самоврядування ґрунтувався на тому, що рішення органу місцевого самоврядування про надання в оренду земельної ділянки, яке було виконане і привело до виникнення правовідносин, пов'язаних із реалізацією певних суб'єктивних прав (право власності на нерухоме майно) та охоронюваних законом інтересів, той самий орган місцевого самоврядування своїм рішенням скасувати не може.

Аналіз правозастосування у наведених рішеннях дає підстави вважати, що в них ідеться про неоднакове застосування норм матеріального права, яке зумовлене різними за змістом та характером фактичними обставинами справ. Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах.

Правовий висновок Верховного Суду України, сформульований у справі від 4 червня 2013 року № 21-64а13, стосувався інших правовідносин, зокрема, в його основі лежать інші обставини та правова оцінка їх суду касаційної інстанції, відповідно до якої сільська рада своїми рішеннями надала позивачеві земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Ці рішення є ненормативними правовими актами одноразового застосування, які вичерпали свою дію фактом їх виконання, тому не можуть бути в подальшому скасовані органом місцевого самоврядування.

З огляду на те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом України, не підтвердилися, в задоволенні заяви Школи слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

У задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: О.Ф. Волков О.В. Кривенда

В.Л. Маринченко П.В. Панталієнко

О.Б. Прокопенко О.О. Терлецький