Справа № 810/3573/15
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2015-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року №810/3573/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Макаренко К.Ю., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області про визнання протиправним та скасування припису, зобов'язання вчинити певні дії,

Суть спору: ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, в якому просить суд:

- скасувати припис Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області №С-0303/1 від 3 березня 2015 року;

- зобов'язати Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області зареєструвати декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, будівельні роботи на якому виконувались на підставі повідомлення про початок їх виконання, а саме: житловий будинок №194/1 в м. Бровари Київської області.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що у вересні 2014 року відповідачем було проведено позапланову перевірку дотримання нею вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, за наслідками якої було видано припис №С-1909/1 від 19 вересня 2014 року про усунення порушень.

У березні 2015 року відповідачем здійснено перевірку виконання позивачем вимог раніше виданого припису та встановлено, що порушення, встановлені попередньою перевіркою, усунуті не були, у зв'язку з чим видано новий припис №С-0303/1 від 3 березня 2015 року.

Позивач з висновками відповідача про невиконання вимог припису №С-1909/1 від 19 вересня 2014 року не погоджується, оскільки, за її твердженням, нею в порядку усунення порушень було отримано будівельний паспорт та документ, що надає право на виконання будівельних робіт.

Щодо решти порушень, які полягають у недотриманні мінімальної відстані до межі суміжної земельної ділянки та недотриманні протипожежних розривів, позивач зазначила, що припис №С-1909/1 від 19 вересня 2014 року не містив конкретних шляхів усунення таких порушень. Разом з тим, позивач наголошувала, що усуваючи зазначені порушення отримала письмову згоду сусіда, який не заперечував щодо розміщення її житлового будинку всупереч вимог державних будівельних норм.

Позивач також зазначила, що у лютому 2015 року надіслала відповідачу декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, яку відповідачем було необґрунтовано повернено на доопрацювання з мотивів не виконання припису від №С-1909/1 від 19 вересня 2014 року.

Позивач вважає, що у повному обсязі усунула виявлені порушення, тому відповідач не мав правових підстав для відмови у реєстрації декларації та винесення нового припису від 3 березня 2015 року №С-0303/1.

Відповідач позов не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що позаплановою перевіркою 19 вересня 2014 року Інспекцією Держархбудконтролю у Київській області було встановлено ряд порушень у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Зокрема, інспекцією було встановлено, що позивачем самочинно без документів, що надають право на виконання будівельних робіт та проектної документації у 2009 році побудований будинок, розміщення якого не відповідає протипожежним нормам.

Оскільки станом на момент проведення повторної перевірки зазначені порушення у порядку і спосіб, встановлений законом, усунуті не були, відповідач вважає, що оскаржуваний припис та відмова у реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації є правомірними.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні 21 грудня 2015 року на обговорення сторін поставлено питання про можливість продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження. Представники сторін проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечували.

Таким чином, заслухавши думку позивача та відповідача, враховуючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2007 року позивач за договором купівлі-продажу, зареєстрованим у Державному реєстрі правочинів за №2348290, придбала земельні ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер 32 НОМЕР_4 та площею 0,0359 га, кадастровий номер НОМЕР_4, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 70-71).

На підставі вказаного договору позивачем отримано державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_5 відповідно (а.с. 72-73).

Також, 14 вересня 2007 року позивачем укладено договір купівлі-продажу частини будинку, на умовах якого ОСОБА_1 набула у власність 3/5 частин житлового будинку з відповідними будівлями та спорудам, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 67-68).

У 2009 році на зазначених земельних ділянках позивачем без документів, що надають право на виконання будівельних робіт, побудовано житловий будинок площею 104,9 кв. м.

18 березня 2014 року КП Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 60-66).

19 вересня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил при будівництві позивачем індивідуального житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, результати якої оформлені актом від 19 вересня 2014 року (а.с. 142-143).

Перевіркою встановлено, що будівництво індивідуального житлового будинку позивачем здійснено за відсутності документу, який надає право на виконання будівельних робіт та за відсутності проектної документації, що є порушенням вимог статтей 31 та 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Також в акті перевірки зазначено, що будинок розміщено на відстані 0,75 м від межі суміжної земельної ділянки, чим не витримано мінімально допустиму відстань, передбачену пунктом 3,25* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень».

Крім того, житловий будинок побудовано на відстані 2,2 м до прибудови житлового будинку, що є порушенням протипожежних норм, визначених пунктами 3.13, 3.25* 3.25а* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень».

З огляду на виявлені порушення Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області винесено припис №С-1909/1 від 19 вересня 2014 року, яким ОСОБА_1 зобов'язано у строк до 1 березня 2015 року усунути виявлені порушення у сфері містобудівної діяльності в установленому законодавством порядку (а.с. 144-145).

3 березня 2015 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за результатами якої встановлено невиконання позивачем вимог попереднього припису №С-1909/1 від 19 вересня 2014 року (а.с. 148-150).

На підставі акту перевірки, складеного за наслідками перевірки, проведеної 3 березня 2015 року, відповідачем було винесено припис №С-0303/1 від 3 березня 2015 року, яким позивача зобов'язано в строк до 1 травня 2015 року усунути виявлені перевіркою від 19 вересня 2014 року порушення у сфері містобудівної діяльності (а.с. 153).

Не погоджуючись з вказаним приписом, позивач звернулась до суду.

Зі змісту оскаржуваного припису №С-0303/1 від 3 березня 2015 року слідує, що його видано у зв'язку з неусуненням позивачем порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, встановлених перевіркою, оформленою актом від 19 вересня 2014 року (а.с. 142-143).

В частині виявлених порушень статтей 31 та 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що полягає у здійсненні будівельних робіт за відсутності документу, який надає право на виконання будівельних робіт та за відсутності проектної документації, суд зазначає про таке.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 №687-XIV будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлюються Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011 (далі по тексту - Закон № 3038-VI).

Як встановлено частиною 1 статті 26 Закону № 3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва.

Відповідно до статті 32 Закону № 3038-VI усі об'єкти будівництва поділяються на I, II, III, IV і V категорії складності. Категорія складності об'єкта будівництва визначається відповідно до будівельних норм та державних стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об'єкта будівництва. Віднесення об'єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності здійснюється проектною організацією і замовником будівництва.

Відповідно до статті 31 Закону № 3038-VI проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про архітектурну діяльність» проект - документація для будівництва об'єктів архітектури, що складається з креслень, графічних і текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків, які визначають містобудівні, об'ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні рішення, вартісні показники конкретного об'єкта архітектури, та відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 3038-V забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт).

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Згідно частини 2 статті 27 Закону № 3038-V проектування на підставі будівельного паспорта здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень. Для об'єктів, зазначених у частині першій цієї статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника.

Частиною 3 статті 27 Закону № 3038-V встановлено, що надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 34 Закону № 3038-V щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, право на виконання будівельних робіт надається замовнику після направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Таким чином, залежно від категорії складності об'єкту, його будівництво може здійснюватись на підставі проектної документації, перелік та склад якої визначений, зокрема, статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статтей 29 та 31 Закону № 3038-V або на підставі будівельного паспорту та технічних умов, отриманих в порядку, визначеному статтями 27, 30 Закону № 3038-V. У другому випадку розроблення проекту будівництва не вимагається і здійснюється виключно за бажанням замовника, а право на початок виконання будівельних робіт надається за умови направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Судом встановлено, що на виконання вимог припису №С-1909/1 від 19 вересня 2014 року, який винесено за наслідками першої перевірки, позивач 12 січня 2015 року звернулась до начальника управління містобудування та архітектури Броварської міської ради із заявою про видачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки площею 0,0959 га, що належить позивачу на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_5 (а.с. 54).

На підставі вказаної заяви 15 січня 2015 року Управлінням містобудування та архітектури Броварської міської ради Київської області виданий будівельний НОМЕР_1 на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 55-59).

В подальшому, позивачем до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області було направлено повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо індивідуального житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1/1. (а.с. 49-50).

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, зазначене повідомлення зареєстроване Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області за номером НОМЕР_6 від 13 лютого 2015 року (а.с. 49).

Судом також встановлено, що позивачем на адресу Броварського управління РВ МНС України в Київській області та Броварського МВК направлені повідомлення про те, що 16 січня 2015 року ОСОБА_1 до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області було направлено повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а.с. 51).

З урахуванням таких обставин, суд зазначає, що позивач, отримавши будівельний паспорт та направивши повідомлення про початок виконання будівельних робіт у повному обсязі та у спосіб, передбачений чинним законодавством, усунула порушення вимог статтей 31 та 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Тому, вимоги припису від 3 березня 2015 року №С-0303/1 у вказаній частині є безпідставними.

Щодо вимог припису від 3 березня 2015 року №С-0303/1 в частині усунення порушень пункту 3.25* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень», судом встановлено таке.

Відповідно статті 27 Закону України «Про архітектурну діяльність» замовники та підрядники під час створення об'єкта архітектури зобов'язані, зокрема, забезпечувати будівництво об'єктів архітектури згідно з робочою документацією, застосовувати будівельні матеріали, вироби і конструкції, які відповідають державним стандартам, нормам і правилам і такі, що пройшли сертифікацію, якщо вона є обов'язковою; не порушувати під час організації і виконання будівельних робіт законні права та інтереси користувачів прилеглих земельних ділянок, власників розташованих на них будинків і споруд, відшкодовувати завдані їм збитки відповідно до закону.

Наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17.04.1992 № 44 затверджено ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

Державні будівельні норми «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України. Ці норми обов'язкові для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень. Дані норми розраховані на перехідний період - до розробки загальної концепції нормативної бази України в галузі містобудування і капітального будівництва.

Абзацом 3 пункту 3.25* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень» передбачено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Як встановлено перевіркою від 19 вересня 2014 року, будинок, позначений на схематичному плані земельної ділянки літерою «Л», розміщено на відстані 0,75 м від межі суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Позивач з приводу даних обставин не заперечувала та вказала, що дійсно, відстань від стіни її домоволодіння до межі суміжної земельної ділянки становить менше одного метра.

Разом з тим, позивач зазначила, що власник сусідньої земельної ділянки не заперечує щодо розміщення її будинку на відстані, що не відповідає вимогам пункту 3.25* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень» і розміщення житлового будинку таким чином не створить перешкод для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту.

Так, судом встановлено, що власником суміжної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, до межі якої позивачем не дотримана відстань в один метр, є ОСОБА_2

12 січня 2015 року ОСОБА_2 у формі нотаріально посвідченої заяви надано згоду ОСОБА_1 на будівництво житлового будинку з порушенням містобудівних, пожежних та санітарних норм, оформлення технічної документації, прийняття та експлуатацію житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 87).

Оскільки вимоги пункту 3.25* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень» в частині необхідності розміщення об'єктів будівництва на відстані не менше одного метра до межі сусідньої ділянки мають на меті, насамперед, забезпечити рівну можливість власників суміжних земельних ділянок здійснювати догляд та поточний ремонт будівель та зважаючи на наявну у матеріалах справи письмову згоду сусіда позивача, суд дійшов висновку, що позивачем, у даному випадку, вчинено вичерпних заходів на усунення встановлених перевіркою порушень пункту 3.25* ДБН 360-92**.

Отже, відповідачем зроблено помилковий висновок в акті перевірки від 3 березня 2015 року щодо не виконання позивачем вимог припису від 19 вересня 2014 року №С-1909/1 в частині усунення порушень пункту 3.25* ДБН 360-92**.

З приводу встановлених перевіркою порушень пунктів 3.13, 3.25* 3.25а* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень» в частині недотримання протипожежних розривів, слід звернути увагу на таке.

Так, перевіркою виявлено, що житловий будинок позивача, позначений на схематичному плані літерою «Л» побудовано на відстані 2,2 м до прибудови житлового будинку, позначеної на схематичному плані літерою «а», що є порушенням протипожежних норм, визначених пунктами 3.13, 3.25* 3.25а* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень».

Відповідно до пункту 3.13 ДБН 360-92** відстань між житловими будинками, житловими і громадськими, а також між виробничими будинками треба приймати на основі розрахунків інсоляції і освітленості відповідно до норм (розділ 10), протипожежних вимог, крім того, і від гаражів (додаток 3.1).

Між довгими сторонами житлових будинків заввишки 2-3 поверхи треба приймати відстані (побутові розриви) не менше 15 м, а заввишки в 4 поверхи і більше - 20 м, між довгими сторонами і торцями з вікнами із житлових кімнат цих будинків - не менше 15 м.

Пунктом 3.25* ДБН 360-92** передбачено, що протипожежні розриви між будинками або окремо розташованими господарськими будівлями відповідно до ступеня їх вогнестійкості, а також віддаленість ємкостей горючої рідини на присадибній ділянці (при опаленні будинків рідким паливом) слід приймати відповідно до протипожежних вимог (додаток 3.1).

Розташування і орієнтація житлових та громадських будинків повинні здійснюватись з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідно до "Санитарных норм и правил обеспечения инсоляцией зданий и территорий жилой застройки" та СНІП II-4-79 "Естественное и искусственное освещение" як в будинках, що будуються, так і в сусідніх житлових і громадських будинках.

Згідно пункту 3.25а* ДБН 360-92** відстань між житловими будинками та господарськими будівлями і спорудами слід приймати відповідно до санітарних норм за таблицею 3.2а, але не менше протипожежних норм згідно з таблицею 1 додатка 3.1.

За змістом абзацу першого пункту 1 додатка 3.1 до ДБН 360-92** протипожежні відстані між житловими, громадськими, адміністративно-побутовими будинками промислових підприємств, багатоповерховими гаражами треба приймати за таблицею 1 (числівник), а між виробничими, сільськогосподарськими будинками, спорудами - відповідно до вимог чинних норм.

Протипожежні відстані від житлових, громадських, адміністративно-побутових будинків промислових підприємств, багатоповерхових гаражів до виробничих, сільськогосподарських будинків і споруд треба приймати згідно з таблицею 1 (знаменник).

Протипожежні розриви від житлових і громадських будинків до: трамвайних, тролейбусних, автобусних парків, депо метрополітену приймати не менше 50 м; складів з твердими горючими речовинами і матеріалами, а також легкозаймистими і горючими рідинами приймати залежно від ємкості складів відповідно до чинних норм.

Відповідно до таблиці 1 додатку 3.1 ДБН 360-92** мінімальна протипожежна відстань між житловими будівлями, які належать до І та ІІ ступені вогнестійкості становить 6 метрів; мінімальна протипожежна відстань між житловими будівлями, які належать до ІІІ ступені вогнестійкості становить 8 метрів; мінімальна протипожежна відстань між житловими будівлями, які належать до IIIа, IIIб, IV, IVа, V ступенів вогнестійкості становить 15 метрів.

Водночас, відповідно до примітки 3 до таблиці 1 відстані між будинками і спорудами приймаються у світлі між зовнішніми стінами або іншими конструкціями. За наявності конструкцій будинків і споруд, що виступають більше, як на 1 м, виготовлених із спалимих матеріалів, приймається відстань між цими конструкціями. Відстань між стінами будинків без віконних прорізів допускається зменшувати на 20%, за винятком будинків IIIа, IIIб, IV, IVа, і V ступенів вогнестійкості.

Відповідно до примітки 6 до таблиці 1 вказаного додатку відстані між будинками I і II ступенів вогнестійкості допускається передбачати менше 6 м за умови, якщо стіна вищого будинку, розміщеного навпроти іншого будинку, є протипожежною.

Таким чином, примітками до вказаної таблиці дозволяється встановлення протипожежних розривів між будинками І та ІІ ступенів вогнестійкості менше 6 метрів за умови, якщо стіна вищого будинку, розміщеного навпроти іншого будинку, є протипожежною.

Як вбачається з матеріалів справи, ступінь вогнестійкості житлового будинку позивача та прибудови до житлового будинку, позначеної на схематичному плані літерою «а», що розташована на сусідній земельній ділянці, за результатами перевірки від 19 вересня 2014 року та 3 березня 2015 року відповідачем не визначався.

Разом з тим, відповідно до службової записки від 21 грудня 2015 року Інспекційного відділу №2 Інспекційного управління №3 Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області з урахуванням інформації, наведеної в технічному паспорті від 18 березня 2014 року №1137, розробленому КП Броварської міської ради «Броварське БТІ» та шляхом візуального огляду встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, виконаний із цегли.

На підставі викладеного, відповідач зазначає, що вказаний житловий будинок можна віднести до ІІІ ступеня вогнестійкості.

Проте суд критично ставиться до визначеного відповідачем ступеню вогнестійкості житлового будинку позивача.

Пожежно-технічну класифікацію будинків і споруд (надалі - будинків) наведено у ДБН В.1.1.7-2002 «Пожежна безпека об'єктів будівництва», що затверджені наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 03 грудня 2002 року №88, які поширюються на нове будівництво, розширення, реконструкцію, технічне переоснащення, реставрацію, капітальний ремонт будинків і приміщень різного призначення.

В силу вимог пунктів 2.15-2.17 ДБН В.1.1.7-2002 «Пожежна безпека об'єктів будівництва», будинки, а також частини будинків, що відокремлені одна від одної протипожежною стіною 1-го типу, класифікують за призначенням, ступенем вогнестійкості, висотою (поверховістю), а також за категоріями з вибухопожежної та пожежної небезпеки. Приміщення класифікують за призначенням і за категоріями. Ступінь вогнестійкості будинку встановлюють залежно від його призначення, категорії з вибухопожежної та пожежної небезпеки, висоти (поверховості), площі поверху в межах протипожежного відсіку. Ступінь вогнестійкості будинку визначається межами вогнестійкості його будівельних конструкцій і межами поширення вогню по цих конструкціях відповідно до таблиці

Відповідно до пункту 4 ДБН В.1.1.7-2002 конструктивні характеристики будинків залежно від їхнього ступеня вогнестійкості наведено довідково в додатку Д.

У таблиці Д.1 «Конструктивні характеристики будинків залежно від їхнього ступеня вогнестійкості» Додатку Д (довідковий) ДБН В.1.1.7- 2002, визначено ступені вогнестійськості будинків на рівні І, ІІ, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, V.

До будинків зі ступенем вогнестійкості ІІІ відносяться будинки з несучими та огороджувальними конструкціями з природних або штучних кам'яних матеріалів, бетону, залізобетону. Для перекриттів дозволяється застосовувати дерев'яні конструкції, захищені штукатуркою або негорючими листовими, плитними матеріалами, або матеріалами груп горючості Г1, Г2. До елементів покриттів не висовуються вимоги щодо межі вогнестійкості, поширення вогню, при цьому елементи горищного покриття з деревини повинні мати вогнезахисну обробку.

У свою чергу, до І та ІІ ступеня вогнестійкості належать будинки з несучими та огороджувальними конструкціями з природних або штучних кам'яних матеріалів, бетону, залізобетону із застосуванням листових і плитних негорючих матеріалів.

Отже, істотною відмінністю між будинками, що належать до І і ІІ ступеня вогнестійкості та будинками, що належать до ІІІ ступеня вогнестійкості є можливість використання для улаштування перекриттів у будинках з ІІІ ступенем вогнестійкості дерев'яних конструкцій, захищених штукатуркою або негорючими листовими, плитними матеріалами, або матеріалами груп горючості Г1, Г2. У будинках, що належать до І та ІІ ступеня вогнестійкості використання зазначених матеріалів не дозволяється.

Як вбачається з характеристики будинку, наведеної у технічному паспорті на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, фундамент будинку виконано з бетону, стіни будинку виконані з цегли, покрівля виконана з металочерепиці, перекриття і підлога виконані з бетону (а.с. 66).

Таким чином, за описом основних конструктивних характеристик будинок позивача найбільш повно відповідає критеріям, встановленим для будинків з І та ІІ ступеню вогнестійкості, оскільки зведений з штучних кам'яних матеріалів, бетону, залізобетону, а в конструкції його перекриттів не використовувались дерев'яні та інші горючі матеріали.

За таких обставин, з урахуванням примітки 6 до таблиці 1 додатку 3.1 ДБН 360-92** відстань від такого будинку може бути меншою за 6 метрів.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, опис конструктивних елементів житлового будинку відповідачем при визначенні ступеню вогнестійкості відповідачем до уваги не взято, висновок про віднесення будинку до ІІІ ступеня вогнестійкості зроблений лише на підставі візуального огляду будинку зовні.

У контексті наведеного, суд також зазначає, що відповідачем у ході перевірок 19 вересня 2014 року та 3 березня 2015 року не встановлювалось ступеню вогнестійкості стін будинку позивача, наявності інших конструктивних рішень щодо обмеження поширення можливої пожежі та з урахуванням цього можливості відхилення від загальних протипожежних правил, вказаних в додатку 3.1 ДБН 360-92**.

Відповідно до пункту 11 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 № 553, посадові особи інспекцій під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю мають право, зокрема, залучати до проведення перевірок представників центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, експертних та громадських організацій (за погодженням з їх керівниками), фахівців галузевих науково-дослідних та науково-технічних організацій, які пройшли професійну атестацію.

У судовому засіданні представник відповідача пояснила, що при проведенні 19 вересня 2014 року та 3 березня 2015 року позапланових перевірок позивача відповідачем не було залучено до проведення перевірки фахівців галузевих науково-дослідних та науково-технічних організацій, питання дотримання позивачем протипожежних розривів та можливість їх зменшення з урахуванням конструктивних особливостей будинку позивача, на розгляд вказаних осіб не ставилось.

Тому, враховуючи, що з матеріалів справи вбачається, що Департаментом невірно визначено ступінь вогнестійкості житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, і не враховано змісту приміток додатку 3.1 ДБН 360-92**, суд зазначає про передчасність висновків відповідача про недотримання позивачем вимог пунктів 3.13, 3.25* 3.25а* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень».

Відтак, зважаючи на викладене, а також ту обставину, що позивачем були усунуті інші порушення законодавства, встановлені перевіркою 19 вересня 2014 року, а саме статтей 31 та 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», шляхом отримання будівельного паспорта та направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт; пункту 3.25* ДБН 360-92** шляхом отримання нотаріально посвідченої згоди суміжного землекористувача про можливість експлуатації житлового будинку, збудованого на відстані менше одного метра до його земельної ділянки, суд дійшов висновку про безпідставність висновків позапланової перевірки від 3 березня 2015 року щодо невиконання позивачем вимог припису від 19 вересня 2014 року №С-1909/1.

За таких обставин, припис Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 3 березня 2015 року №С-0303/1, яким позивача повторно зобов'язано усунути порушення, наведені в акті перевірки від 19 вересня 2014 року та попередньому приписі від 19 вересня 2014 року №С-1909/1, є протиправним та підлягає скасуванню.

Розглядаючи вимоги позивача щодо зобов'язання Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області зареєструвати декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, будівельні роботи на якому виконувались на підставі повідомлення про початок їх виконання, суд виходив з такого.

Відповідно до матеріалів справи, 20 лютого 2015 року позивачем до Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області було надіслано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації об'єкта, будівельні роботи на якому виконувались на підставі повідомлення про початок їх виконання (далі - Декларація) (а.с. 193-195).

За наслідками розгляду Декларації, Департамент ДАБІ у Київській області листом від 5 березня 2015 року №10/10-19/0503/02 у реєстрації декларації відмовив та повернув її на доопрацювання (а.с. 192).

Рішення відповідача про повернення Декларації для доопрацювання мотивоване тим, що позаплановою перевіркою дотримання позивачем вимог містобудівного законодавства, яка мала місце 19 вересня 2014 року, було встановлено порушення пункту 3.25* ДБН 360-92** в частині розміщення житлового будинку на відстані менше одного метра від межі суміжної ділянки та пунктів 3.13, 3.25* 3.25а* ДБН 360-92** в частині недотримання протипожежних розривів, на усунення яких позивачу надано припис від 19 вересня 2014 року №С-1909/1. Оскільки повторною перевіркою 3 березня 2015 року було встановлено невиконання позивачем вимог припису від 19 вересня 2014 року №С-1909/1, відповідач дійшов висновку про необхідність повернення декларації на доопрацювання.

Незважаючи на те, що судом в рамках цієї справи було встановлено факти усунення позивачем порушення пункту 3.25* ДБН 360-92**, а також висновок суду про необґрунтованість та передчасність висновків Департаменту ДАБІ у Київській області стосовно недотримання позивачем протипожежних розривів з огляду на порушення пунктів 3.13, 3.25* 3.25а* ДБН 360-92**, суд все ж не вбачає достатніх правових підстав для зобов'язання відповідача зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 3038-V прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Порядок реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, а також підстави для повернення її для доопрацювання, окрім положень Закону № 3038-V, врегульовано Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (далі - Порядок №461).

За змістом пункту 18 Порядку № 461для реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції два примірники декларації за формою згідно з додатком 1, у разі, коли будівельні роботи виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, - за формою згідно з додатком 7.

Згідно пункту 20 Порядку №461 Інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію.

Пунктом 21 цього Порядку, в свою чергу, встановлено, що у разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання з обґрунтуванням підстав повернення у строк, передбачений для її реєстрації.

Після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник може повторно звернутися до Інспекції для реєстрації декларації.

Таким чином, повноваження щодо реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, встановлення обставин, необхідних для прийняття такого рішення та вчинення дій, направлених на перевірку повноти відомостей, наведених у декларації, є виключною компетенцією органів державного архітектурно-будівельного контролю. За наслідками реалізації цієї компетенції орган державного архітектурно-будівельного контролю, за наявності передбачених законом підстав, уповноважений прийняти або ж рішення про реєстрацію декларації, або направити її на доопрацювання.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження органу виконавчої влади, який здійснює управління у сфері містобудівної діяльності та є уповноваженим органом у питаннях прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів та реєстрації відповідних декларацій.

Суд також вважає необхідним відмітити, що можливість прийняття в експлуатацію житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, залежить від обставин встановлення відповідачем ступеню вогнестійкості будинку, використаних у ньому конструктивних рішень, направлених для уникнення (зменшення) можливості розповсюдження вогню у випадку можливої пожежі, і як наслідок можливості зменшення встановлених таблицею 1 додатку 3.1 до ДБН 360-92** мінімальних відстаней до сусіднього будинку, з урахуванням приміток 3 та 6 до вказаного додатку.

Тому, задоволення таких вимог позивача мало б наслідком не тільки втручання у виключну компетенцію відповідача, а й було б передчасним та необґрунтованим.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, доказів, які б спростовували доводи позивача в частині безпідставності та неправомірності припису №С-0303/1 від 3 березня 2015 року, не надав.

Водночас позивачем не було доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Беручи до уваги, що судом було задоволено половину заявлених вимог, сплачена сума судового збору в розмірі 36,54 грн. підлягає поверненню на користь позивача.

Керуючись статтями 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати припис Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 3 березня 2015 року №С-0303/1.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути судовий збір у розмірі 36,54 грн. (тридцять шість гривень 54 коп.) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.