Справа № 2а/1570/8631/11
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" лютого 2016 р. м. Київ К/9991/71493/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Нєдової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2012

у справі №2а/1570/8631/2012

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Одеський завод «Промзв'язок» ім. В.М.Комарова»

до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС

про визнання неправомірними дій, скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Подано позов про визнання неправомірними дій службових осіб відповідача при проведенні планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання податкового законодавства за період з 01.01.2008 по 31.12.2010 валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2008 по 31.12.2010, та про скасування податкових повідомлень-рішень від 05.05.2011 № та № .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2012 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2012 постанову суду першої інстанції скасовано. Позов задоволено частково. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 05.05.2011 № та № . У задоволенні решти позову відмовлено.

Державна податкова інспекція у Київському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову повністю. Вважає постанову суду апеляційної інстанції незаконною та необґрунтованою, ухваленою з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 № 981 Державну податкову інспекцію у Київському районі м. Одеси реорганізовано шляхом перетворення в Державну податкову інспекцію у Київському районі м. Одеси ДПС. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 Державну податкову інспекцію у Київському районі м. Одеси ДПС реорганізовано шляхом приєднання до утвореної Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 Державну податкову інспекцію у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів реорганізовано шляхом приєднання до утвореної Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС.

Враховуючи наведене, судом касаційної інстанції відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України допущено заміну відповідача у справі - Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси правонаступником - Державною податковою інспекцією у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

І. Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 05.05.2011 № грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств в сумі 53023,00 грн. за основним платежем та в сумі 13255,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями слугували висновки перевірки про порушення позивачем вимог п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР, що полягали у неправомірному віднесенні до складу валових витрат витрати в загальній сумі 212089 грн. за операціями з придбання товару (обладнання) у ТОВ «Ніва Плюс», в т.ч. за 2009 рік в сумі 147055 грн. та за 2010 рік в сумі 65034 грн.

Податковий орган вважає, що позивач не мав права на валові витрати за вказаними вище операціями, оскільки такі операції вчинені позивачем без мети реального настання правових наслідків та з метою заволодіння майном держави - дохідної частини бюджету шляхом заниження об'єкта оподаткування та несплати податків за правочином, який згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу є нікчемним як такий, що суперечить моральним засадам та порушує публічний порядок.

Такі висновки податковий орган обґрунтовує висновками невиїзної документальної перевірки ТОВ «Ніва Плюс» про відсутність у останнього складських, торгівельних та виробничих приміщень, транспортних засобів, трудових ресурсів, які підприємство могло б використовувати в господарській діяльності, та про недекларування останнім за період з 01.03.2010 по 30.06.2010 податкових зобов'язань з податку на додану вартість. Виходячи з цього податковий орган дійшов висновку, що операції реально не вчинялися, товар не перевозився і не зберігався. Також податковий орган наголошує на тому, що позивачу мало бути відомо умови ведення господарської діяльності ТОВ «Ніва Плюс» та про вчинені останнім порушення.

ІІ. Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 05.05.2011 № грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 456224 грн. за основним платежем та в сумі 114056,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями слугували висновки перевірки про порушення позивачем вимог п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п.п. 7.2.3, п.п. 7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.3.1 п. 7.3, п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР).

1). Порушення вимог п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР полягало у тому, що позивач неправомірно відніс до складу податкового кредиту податку на додану вартість в загальній сумі 42418 грн. за операціями з придбання товару у ТОВ «Ніва Плюс», в т.ч. за червень 2009 року в сумі 3982 грн., за липень 2009 року в сумі 2881 грн., за серпень 2008 року в сумі 2178 грн., за вересень 2009 року в сумі 4915 грн., за жовтень 2009 року в сумі 2707 грн., за грудень 2009 року в сумі 12748 грн., за березень 2010 року в сумі 4930 грн., за квітень 2010 року в сумі 2747 грн., за травень 2010 року в сумі 2999 грн., за червень 2010 року в сумі 2331 грн.

Податковий орган вважає, що позивач не мав права на податковий кредит за вказаними вище операціями, оскільки такі операції вчинені позивачем без мети реального настання правових наслідків та з метою заволодіння майном держави - дохідної частини бюджету шляхом заниження об'єкта оподаткування та несплати податків за правочином, який згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу є нікчемним.

Такі висновки податковий орган обґрунтовує тими самими доводами, якими обґрунтовані висновки про неправомірне формування валових витрат.

2). Порушення вимог п.п. 7.2.3, п.п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР полягало у неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту податку на додану вартість в сумі 93805 грн., в т.ч.: за лютий 2008 року в сумі 895 грн., за березень 2008 року в сумі 7685 грн., за квітень 2008 року в сумі 15824 грн., за травень 2008 року в сумі 10398 грн., за операціями з придбання товару (послуг) у ТОВ «Ограф»; за березень 2008 року в сумі 5787 грн. за операціями з придбання товару (послуг) у ТОВ «Промцентр»; за липень 2008 року в сумі 16040 грн., за серпень 2008 року в сумі 12919 грн., за вересень 2008 року в сумі 12551 грн., за жовтень 2008 року в сумі 11706 грн. за операціями з придбання товару (послуг) у ТОВ «Інтеграф».

Податковий орган вважає, що позивач не має права на податковий кредит за вказаними операціями, оскільки зазначені підприємства-постачальники на час проведення перевірки мають стан 16 (припинено) та не включили до складу податкових зобов'язань суми податку на додану вартість за операціями з поставки товару позивачу.

3). Порушення позивачем вимог п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону № 168/97-ВР полягало у тому, що позивач не включив до складу податкових зобов'язань податок на додану вартість в загальній сумі 320001 грн., в т.ч. за листопад 2008 року в сумі 29167 грн., за грудень 2008 року в сумі 99167 грн. та за квітень 2008 року в сумі 191667 грн., за операціями з продажу об'єктів нежитлового фонду.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд здійснюється за правилами розгляду справи судом першої інстанції з урахуванням особливостей, встановлених цією главою (главою 1 «Апеляційне провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 195 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 195 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції може дослідити нові докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1. ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має з'ясовувати всі обставини, на які посилаються позивач та відповідач в обґрунтування своїх позицій, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи, встановлювати, якими доказами вони підтверджуються та надавати оцінку всім доказам в їх сукупності.

Наявність чи відсутність певних обставин встановлюється на підставі будь-яких фактичних даних, що мають значення для справи, та які є доказами у розумінні ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідають висунутим ст. 70 цього кодексу критеріям належності і допустимості. Без виконання цих правил певні обставини не можуть вважатися встановленими.

Для надання правової оцінки щодо формування платником податку на прибуток валових витрат слід застосовувати положення ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР, а податкового кредиту - положень п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР.

Наявність законодавчо визначених обставин для формування валових витрат та податкового кредиту є обов'язковою, але не є безумовною підставою для визнання правомірності такого формування за умови якщо податковий орган доведе, що відомості в первинних документах не відповідають дійсності, в тому числі якщо господарські операції не мали реального характеру, були спрямовані на протиправне отримання податкових вигод з метою ухилення від оподаткування.

Водночас висновки про нереальність господарських операцій з придбання платником податку товарів мають підтверджуватися належними і допустимими доказами.

Аналіз положень п. 5.1. п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР, п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР дає підстави для висновку, що право на податковий кредит з податку на додану вартість виникає в результаті придбання товарів і послуг з метою використання в господарській діяльності. При цьому операція з придбання повинна бути реальною, тобто призводити до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю. В основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

У податковому обліку понесені витрати на придбання товарів мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, а податковий кредит обов'язково має бути підтверджено податковою накладною, виписаною платником податку на додану вартість.

Усі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

Тому суди повинні надавати належну оцінку усім таким доказам у їх сукупності, встановлювати їх реквізити, зміст.

Також доведенню у таких справах підлягають обставини щодо придбання платником податків товарів з метою використання у власній господарській діяльності, у зв'язку з чим необхідно встановлювати мету здійснення господарських операцій (призначення товару) тощо.

З метою дослідження фактичного придбання товарів у межах господарської діяльності необхідно було встановити зміст господарських операцій, за якими позивачем нараховано (сплачено) витрати та податок на додану вартість, договірні умови поставки, фактичний порядок поставки, мету придбання, належним чином досліджувати первинні бухгалтерські документи, складені під час здійснення господарських операцій, з'ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій поставки, та оцінювати такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.

Суд апеляційної інстанції у підтвердження факту вчинення господарських операцій посилається на наявність у справі первинних документів, при цьому не вказуючи їх реквізитів, не конкретизуючи їх суті та господарських операцій, яких вони стосуються. Суд не з'ясував фактичний порядок поставки товару покупцю.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не може визнати обґрунтованою постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення справи, що стосується визначення позивачу грошових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податок на додану вартість за наслідками виявлених порушень позивачем вимог п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР та п.п. 7.2.3, п.п. 7.2.6 п. 7.2. п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР.

Як зазначено раніше, згідно з актом перевірки порушення позивачем вимог п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону № 168/97-ВР полягало у тому, що позивач не включив до складу податкових зобов'язань податок на додану вартість в загальній сумі 320001 грн. за операціями з продажу об'єктів нежитлового фонду.

Висновки про порушення позивачем вказаної норми закону податковий орган обґрунтовує такими обставинами.

Позивачем (лізингодавцем) з ТОВ «Промзвязок Інвест» (лізингоодержувачем) укладено договори оперативного лізингу від 22.11.2006 № 1/Л та від 22.11.2006 № 2/Л, а з ТОВ «Фінансова група Промзвязок»(лізингоодержувачем) - від 22.11.2006 № 3/Л, згідно з якими в оперативний лізинг були передані нежитлові будівлі по вул. Комарова, 10 з літерами В, А, Б в м.Одесі.

Умовами договорів передбачено можливість викупу лізингоодержувачем майна за залишковою вартістю за окремою угодою.

Позивачем (продавцем) з ТОВ «Промзвязок Інвест» (покупцем) укладено договори купівлі-продажу від 27.11.2008, нотаріально посвідчений за № 5363, та від 01.12.2008, нотаріально посвідчений за № 5386, а з ТОВ «Фінансова група Промзвязок» (покупцем) - від 03.04.2009, нотаріально посвідчений за № 917, згідно з якими приміщення, що були об'єктами оперативного лізингу за вказаними вище договорами, продані покупцям.

Згідно з п. 11-12 договорів купівлі-продажу право власності у покупців на нежитлові будівлі виникає з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договорів. Передача нежитлових будівель здійснюється за актами приймання-передачі.

Згідно з п. 2 договорів передбачено, що фактично здійснені за договорами оперативного лізингу платежі на користь продавця враховуються в погашення покупцем вартості нежитлових приміщень.

Відповідно до п. 1.17. ст. 1 Закону № 168/97-ВР лізинг (оренда), розуміються у значенні, визначеному Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п. 1.18. ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі - Закон № 334/94-ВР) лізингова (орендна) операція - господарська операція (крім операцій з фрахтування (чартеру) морських суден та інших транспортних засобів) фізичної чи юридичної особи (орендодавця), що передбачає надання основних фондів або землі у користування іншим фізичним чи юридичним особам (орендарям) за орендну плату та на визначений строк. Операції з лізингу (оренди) цілісних майнових комплексів державних підприємств регулюються відповідним законодавством.

Лізингові (орендні) операції здійснюються у вигляді оперативного лізингу (оренди), фінансового лізингу (оренди), зворотного лізингу (оренди), оренди землі та оренди жилих приміщень.

Відповідно до п.п. 1.18.1. п. 1.18 ст. 1 Закону № 334/94-ВР оперативний лізинг (оренда) - господарська операція фізичної або юридичної особи, що передбачає відповідно до договору оперативного лізингу (оренди) передання орендарю майна, що підпадає під визначення основного фонду згідно із статтею 8 цього Закону, придбаного або виготовленого орендодавцем на умовах інших, ніж передбачаються фінансовим лізингом (орендою).

Згідно з п.п. 1.18.2. п. 1.18 ст. 1 Закону № 334/94-ВР фінансовий лізинг (оренда) - господарська операція фізичної або юридичної особи, яка передбачає відповідно до договору фінансового лізингу (оренди) передання орендарю майна, що підпадає під визначення основного фонду згідно із статтею 8 цього Закону, придбаного або виготовленого орендодавцем, а також усіх ризиків та винагород, пов'язаних з правом користування та володіння об'єктом лізингу.

Лізинг (оренда) вважається фінансовим, якщо лізинговий (орендний) договір містить одну з таких умов:

об'єкт лізингу передається на строк, протягом якого амортизується не менше 75 відсотків його первісної вартості за нормами амортизації, визначеними статтею 8 цього Закону, та орендар зобов'язаний придбати об'єкт лізингу у власність протягом строку дії лізингового договору або в момент його закінчення за ціною, визначеною у такому лізинговому договорі;

сума лізингових (орендних) платежів з початку строку оренди дорівнює або перевищує первісну вартість об'єкта лізингу;

якщо у лізинг передається об'єкт, що перебував у складі основних фондів лізингодавця протягом строку перших 50 відсотків амортизації його первісної вартості, загальна сума лізингових платежів має дорівнювати або бути більшою 90 відсотків від звичайної ціни на такий об'єкт лізингу, діючої на початок строку дії лізингового договору, збільшеної на суму процентів, розрахованих виходячи з облікової ставки Національного банку України, визначеної на дату початку дії лізингового договору на весь його строк;

майно, яке передається у фінансовий лізинг, є виготовленим за замовленням лізингоотримувача (орендаря) та після закінчення дії лізингового договору не може бути використаним іншими особами, крім лізингоотримувача (орендаря), виходячи з його технологічних та якісних характеристик.

Для цілей цього підпункту під терміном «строк фінансового лізингу» розуміється строк від дати передання майна лізингоотримувачу (орендарю) до дати набуття права власності на таке майно або здійснення останнього лізингового платежу лізингоотримувачем, залежно від того, яка подія сталася раніше.

Незалежно від того, чи відноситься лізингова операція до фінансового лізингу відповідно до норм цього підпункту чи ні, сторони договору можуть визначити при укладенні договору таку операцію як оперативний лізинг без права подальшої зміни статусу такої операції до закінчення дії відповідного договору.

Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що між позивачем та зазначеними лізнигоодержувачами за вказаними договорами оперативного лізингу вчинено операції з оперативного лізингу у розумінні п.п. 1.18.1. п. 1.18 ст. 1 Закону 334/94-ВР. Зазначені операції не підпадають під визначення фінансового лізингу, що міститься у п.п. 1.18.2 п. 1.18 ст. 1 вказаного закону, оскільки не передбачають жодної з визначених у цій нормі умов.

Відповідно до п.п. 3.1.1. п. 3.1. ст. 3 Закону № 168/97-ВР об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі об'єкта фінансового лізингу в розпорядження лізингоотримувача.

Своєю чергою, відповідно до абз. 1 п. 1.4. ст. 1 Закону № 168/97-ВР поставка товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) тощо.

Відповідно до абз. 2 п. 1.4 ст. 1 Закону № 168/97-ВР не належать до поставки операції, зокрема з оперативної оренди (лізингу), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу права власності (користування або розпорядження) на такі товари іншій особі.

Згідно з абз. 3 п. 1.4 ст. 1 Закону № 168/97-ВР поставка послуг - будь-які операції цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпорядження товарами, у тому числі нематеріальними активами, а також з поставки будь-яких інших, ніж товари, об'єктів власності за компенсацію, а також операції з безоплатного виконання робіт, надання послуг. Поставка послуг, зокрема, включає надання права на користування або розпорядження товарами у межах договорів оренди (лізингу), поставки, ліцензування або інші способи передачі права на патент, авторське право, торговий знак, інші об'єкти права інтелектуальної, в тому числі промислової, власності.

Відповідно до п.п. 3.2.2. п. 3.2 ст. 3 Закону № 168/97-ВР не є об'єктом оподаткування операції, зокрема з передачі майна у лізинг (оренду), крім передачі у фінансовий лізинг.

Таким чином, операції з передачі об'єкта оперативного лізингу в розпорядження лізингоотримувача не є поставкою товарів у розумінні абз. 1 п. 1.4 ст. 1 Закону № 168/97-ВР та не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Водночас операції з надання права на користування або розпорядження товарами у межах договорів оренди (лізингу) є поставкою послуг у розумінні абз. 3 п. 1.4 ст. 1 Закону № 168/97-ВР, та відповідно, є об'єктом оподаткування.

Таким чином, у позивача виникало зобов'язання з податку на додану вартість за операціями з надання права на користування майном у межах договорів оперативного лізингу, а відтак, відповідно до вимог п. 7.3 ст. 7 Закону № 168/97-ВР зобов'язання у позивача виникало на дату зарахування коштів з кожного лізингового платежу за користування майном.

Однак суд касаційної інстанції не може погодитися з позицією суду апеляційної інстанції про відсутність у позивача обов'язку визначити податкове зобов'язання з податку на додану вартість за операціями з поставки товарів за договорами купівлі-продажу, оскільки операції з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України, є об'єктом оподаткування.

Відповідно до п. 4.1. ст. 4 Закону № 168/97-ВР база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

Відповідно до п.п. 7.3.1. п. 7.3 ст. 7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;

або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Таким чином, у позивача виникло податкове зобов'язання за операціями з продажу нежитлових приміщень, яке визначається виходячи з договірної їх вартості, на дату передачі таких приміщень покупцю.

Враховуючи наведене, постанова суду апеляційної інстанції не може бути визнана законною та обґрунтованою.

Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно із ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому апеляційному розгляді справи суду слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління ДФС задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2012 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

Ю.І. Цвіркун