Справа № 521/18225/15-а
Суддя: Сегеда О. М.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2а/521/28/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Зубковій Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про скасування рішення Одеської міської ради, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до Одеської міської ради (далі - ОМР) посилаючись на те, що вона, як власник житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною вище адресою для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з метою подальшої безоплатної передачі вказаної земельної ділянки у її приватну власність, проте рішенням Одеської міської ради від 10 червня 2015 року №6756-VI їй було відмовлено, оскільки земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не відповідає Генеральному плану міста Одеси, оскільки це територія багатоквартирної житлової забудови.

Позивачка зазначала, що 15 червня 1989 р. вона за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбала 12/100 частин домоволодіння, який знаходиться по АДРЕСА_1, та розташований на земельній ділянці площею 1322 кв.м., яка знаходиться в її фактичному користуванні з моменту придбання частини домоволодіння.

В подальшому вона реконструювала належні їй 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а також на місці літньої кухні «Х» збудувала житловий будинок.

За заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2006року за позивачкою було визнано право власності на 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та надвірні споруди, та на житловий АДРЕСА_1.

20 листопада 2006р. вона зареєструвала своє право власності на 12/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості».

Отже, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0048 га, починаючи з 2006 року знаходиться у її фактичному користуванні,

Стверджувала, що набуття права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 необхідно їй для можливості отримати кадастровий номер земельної ділянки, оскільки без набуття права власності на землю, вона позбавлена права розпоряджатися належним їй житловим будинком.

Посилаючись на порушення її прав, позивачка просила суд ухвалити рішення, яким скасувати рішення Одеської міської ради за №6756- VI від 10.06.2015 року про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати Одеську міську раду надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник Одеської міської ради, діючий за довіреністю від 15 жовтня 2015 року в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Раніше в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

При цьому представником відповідача до суду були надані заперечення на позовні вимоги ОСОБА_2, в обґрунтування яких було зазначено, що підставою відмови позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки стала невідповідність місця розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 Генеральному плану м. Одеси, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 р. №6489-VI.

Відповідно до положень генерального плану земель м. Одеси, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 р. №6489-VI, домоволодіння позивачки розташоване по АДРЕСА_1, що є територією багатоквартирної житлової забудови, що відповідно до класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року №548 відноситься до секції В підрозділу 02.03.

Натомість позивачка у своєї заяві від 24 березня 2015 року просила Одеську міську раду надати їй відповідний дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що передбачає її використання за іншим цільовим призначенням, оскільки відповідно до класифікації видів цільового призначення земель, це є окремим видом цільового призначення, який віднесено до секції В підрозділу 02.01.

Щодо вимоги позивачки по зобов'язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, представником відповідача було зазначено, що суд не має права вирішувати питання про надання особі дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки вирішення вказаного питання є виключною компетенцією Одеської міської ради, та не має право зобов'язувати відповідача надати позивачці дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, оскільки це не узгоджується з правовою позицією, яка витікає з положень ст. 7, 140 Конституції України, ст. 10, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», положень рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 та рекомендацій Комітету міністрів ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ради Європи від 11.03.1980 року, яка передбачає здійснення територіальною громадою, в особі її представницьких органів, права на самостійність у вирішенні питань місцевого значення, що пов'язані з її життєдіяльністю, яке виражається у свободі вибору варіантів поведінки при вирішенні тих чи інших питань віднесених до повноважень відповідних органів місцевого самоврядування у межах, в спосіб та на підставах визначених Конституцією та законами України, оскільки в такому випадку обмежується свобода розсуду, яка виражається у можливості обрання з кількох юридично допустимих рішень те, яке даний орган вважає найкращим за даних обставин, тобто дискрецією органу(а.с. 220,225).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 3 ЗК України передбачено, що земельні правовідносини в Україні регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст. 13,14 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу та основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а права власника від імені Українського народу здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно ст.80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Судом встановлено, 15 червня 1989 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачка придбала 12/100 частин домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1, які складались в цілому з чотирьох кам'яних житлових будинків, загальною житловою площею 426,8 кв.м та надвірних будівель: «В», «В4», «в4», «в3», «Д», «д», «л», «У», «Ш», «Ч» - сараїв, «Х» - літ. кухні, «Щ» - вбиральні, «В1» - сараю, «В2» - сараю, «№1-6 - огороджень, розташованих на земельній ділянці розміром 1322 кв.м. (а.с. 21-22).

Згідно реєстраційного посвідчення від 04 грудня 1996року право особистої власності ОСОБА_2 на 12/100 частин домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 було зареєстровано в Одеському МБТІ (а.с.20).

Крім того, 30.11.1992 року між ОСОБА_2, іншими співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 та виконкомом Іллічівської райради було укладено договір конкретного користування домоволодінням, що розташоване по АДРЕСА_1 (а.с. 24-25).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка через деякий час реконструювала належні їй 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а також на місці літньої кухні «Х» збудувала житловий будинок з окремою адресою: АДРЕСА_1, яка була встановлена заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2006року.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2006року за ОСОБА_2 було визнано право власності на 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та надвірні споруди: літню кухню під літ. «И», сараї під літ. «Ш», «в», визнано право власності на реконструйовані 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, що в цілому складаються: цокольний поверх - 3-6 санвузол -10,9 кв.м., 3-8 веранда - 8,9 кв.м., 3-10 кухня -10,4 кв.м., 3-9 житлова -15,5 кв.м., житлова -11,2 кв.м., перший поверх: житлова 8,3 кв.м., санвузол -1,3 кв.м., житлова -17,3 кв.м., житлова - 12,9 кв.м., веранда -10,4 кв.м., коридор - 3,2 кв.м., загальної площі -110,3 кв.м., житлової 65,2 кв.м., та визнано право власності на житловий АДРЕСА_1, що складається з: на першому поверсі - коридор пл.4,4 кв.м., кухня пл.11,8 кв.м., санвузол пл. 4,5 кв.м; на другому поверсі: жила пл. 19,8 кв.м., веранда пл. 6,1 кв.м., загальною площею 46,6 кв.м., житловою -19,8 кв.м. (а.с.215-218).

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2006 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на приміщення, що розташовані по АДРЕСА_1, які складаються з: 6-1 житлова 11,8 кв.м., 6-2 - житлова -15,6 кв.м., 6-3 кухня - 7,3 кв.м, 6-3а- коридор - 2,9 кв.м., 6-4 санвузол - 1,7 кв.м. (загальна площа - 39,3 кв.м, житлова - 27,4 кв.м.) та гараж літ. «В-2» (а.с.219).

20 листопада 2006р. ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на 12/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, та 20.12.2006р. на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.13,34).

Встановлено, що 24 березня 2015року ОСОБА_2 звернулась до Одеської міської ради із заявою про передачу їй безоплатно у приватну власність земельної ділянки, загальною площею 0,0048 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.16).

З матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2015 року на адресу позивачки надійшла відповідь Департаменту з питань звернень громадян №36-Р-1372, відповідно до якої її звернення було направлено до департаменту комунальної власності Одеської міської ради для розгляду, яке своїм листом за №01-26/Р-36-419/2 від 17 квітня 2015року повідомило останню про направлення запиту за її зверненням до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради для розгляду на відповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації. (а.с. 17, 18, 19).

Відповідно до пункту 2.4 Положення «Про Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 16 квітня 2013 року № 3295-VІ, Управління надає відповідно до законодавства висновки щодо можливості розробки проектів землеустрою, врахування положень містобудівної документації під час розроблення та затвердження документації із землеустрою у випадках, передбачених законодавством, погоджує проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, готує та видає відповідні висновки.

На виконання зазначених законодавчих положень Департамент комунальної власності Одеської міської ради направляє на адресу Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради запит щодо розгляду проектів рішень Одеської міської ради щодо надання дозволу суб'єктам господарювання та громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в м. Одесі на відповідність місця розташування земельних ділянок Генеральному плану Одеси та іншій містобудівній документації.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_2, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради своїми листами за №01-11/1337-128оп від 12 травня 2015року, за №01-13/195/о-400 пр-м від 25 червня 2015 року повідомило останню про те, що розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, яка знаходиться в її користуванні, не відповідає Генеральному плану міста Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 р. №6489-VI, оскільки вказана вище земельна ділянка розташована на території багатоквартирної жилої забудови за рахунок реконструкції території (мкр. Молдаванка 1-4), де не передбачено будівництво індивідуальних жилих будинків, тому передача даної земельної ділянки в приватну власність із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)» є недоцільним (а.с. 58,59).

Встановлено, що на підставі висновку Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Одеська міська рада своїм рішенням від 10 червня 2015 року №6756-VI відмовила ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з метою подальшої безоплатної передачі у приватну власність, оскільки не відповідає Генеральному плану міста Одеси (а.с. 12).

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів; затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням статті 118 ЗК України.

Так, частиною першою статті 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частина шоста статті 118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, невідповідність місця розташування земельної ділянки генеральному плану населеного пункту - є підставою для відмови в надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення такої земельної ділянки.

Аналогічна позиція передбачена також частиною 3 ст. 123 ЗК України, яка зазначає, що підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій» (яка була чинною на час виникнення правовідносин) у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Статтею 53 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів складаються на основі затверджених у встановленому законодавством порядку генеральних планів населених пунктів або можуть розроблятись окремою їх частиною.

Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів складаються з метою обґрунтування, розробки і подальшої реалізації необхідного обсягу організаційних та інженерно-технічних заходів з освоєння, поліпшення якості земель, їх раціонального використання та охорони, захисту від руйнівних процесів.

Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів розробляються на певний період та поетапно згідно з генеральними планами населених пунктів і визначають:

а) цільове призначення земель; б) землі, що знаходяться у власності, користуванні, в тому

числі орендовані; в) організаційні, правові, фінансові та інші заходи щодо вдосконалення структури територій, освоєння земель, поліпшення їх якості, рекультивації, консервації; г) необхідність і обсяги економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель; ґ) заходи для забезпечення режиму використання земель охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання, а також відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам внаслідок встановлення цих зон; д) напрями природоохоронної діяльності.

Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів розробляються на підставі рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно ст.17 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід'ємною частиною генерального плану.

Частиною четвертою ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється.

За таких обставин, суд вважає, що Одеська міська рада відмовивши позивачці у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, діяла відповідно до законодавства України та в межах наданих їй повноважень.

Крім того, суд вважає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами не підпадають під вимоги статті 120 ЗК України, на яку посилалася позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Проте, спірна земельна ділянка не знаходилась у власності чи у користуванні позивачки чи попереднього власника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а була об'єктом права власності територіальної громади м. Одеси.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2006року встановлено, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був самочинно збудованим нерухомим майном.

Отже позивачка не набула право власності на земельну ділянку при визнанні за нею права власності на самочинно зведений житловий будинок, оскільки при зведенні житлового будинку не зверталась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною вище адресою.

Що стосується вимог позивачки щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідача ОМР надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення зазначеною вище земельної ділянки, то суд вважає, що дані вимоги є незаконними, а тому в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.

Статтею 118 ЗК України передбачено, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою здійснюється органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 ЗК України.

Тобто, вирішення питання про надання особі дозволу на розробку проекту землеустрою є виключно компетенцією Одеської міської ради.

Згідно ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України та ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи органів місцевого самоврядування зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

З урахуванням положення ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Аналогічна правова позиція підтверджується численною судовою практикою, зокрема постановою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, встановлено, що з урахуванням положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади і перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Крім того встановлено, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Так, пунктом 10.3 Постанови Пленуму ВАС України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7, визначено, що суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Зазначена позиція узгоджується із положеннями рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 та рекомендаціями Комітету міністрів ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ради Європи від 11.03.1980 року.

Таким чином, зобов'язання Одеської міської ради, яка приймає рішення на основі адміністративного розсуду, прийняти рішення певного змісту, не передбачається можливим, оскільки це обмежує дискрецію органу, якою Одеська міська рада володіє виходячи з того, що рішення місцевих рад приймаються шляхом проведення голосування депутатів відповідної ради, які в свою чергу мають право на обрання з кількох юридично допустимих рішень те, яке депутат вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Відсутність порушених прав, свобод та інтересів, відповідно є підставою відмови у позові.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 7, 13, 14, 19, 140 Конституції України, ст. ст. 12, 80, 83, 116, 118, 123 Земельного кодексу України, п. п. 34, 38, 42 ч. 1 ст. 26, ст. 46, ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. ст. 16-19, 21, 24 3акону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 53 Закону України «Про землеустрій», ст.ст. 2,11, 49, 56, 59 КАС України, суд

постановив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради про скасування рішення Одеської міської ради, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Малиновський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда