Справа № 813/4778/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" березня 2016 р. м. Київ К/800/31860/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівКравцова О. В.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши у письмовому проводжені касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оланта" на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2015 року у справі за позовом Заступника прокурора м. Львова до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції та ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Оланта" про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

25 жовтня 2013 року Заступник прокурора м. Львова звернувся з позовом до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції та ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю "Оланта" про визнання протиправними та скасування рішення реєстратора від 02 жовтня 2009 року про державну реєстрацію права власності ТзОВ «Оланта» на нежитлові приміщення, загальною площею 1461,5 м кв., які знаходяться у м. Львові, по вул. Тернопільській, 42, на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 вересня 2009 року та про зобов'язання внести запис про скасування державної реєстрації права власності ТзОВ «Оланта» на нежитлові приміщення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, третя особа звернулась з касаційною скаргою, в якій просила його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заперечень не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що на підставі заяви керівника ТзОВ «Оланта» та рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 вересня 2009 року у справі за № 2-1900/2009 ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» прийнято рішення від 02 жовтня 2009 року про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення, загальною площею 1461,5 м кв., які знаходяться у м. Львові, по вул. Тернопільській, 42. Дані обставини також підтверджуються Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24025099 від 02 жовтня 2009 року.

Позивач ставить під сумнів правомірність реєстрації права власності за третьою особою, та вважає, що згадане судове рішення є підробленим з врахуванням листа Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2013 року за № 3124, у зв'язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судом не може бути взято до уваги, як допустимий доказ в підтвердження обставин підроблення судового рішення, лист Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2013 року за № 3124, оскільки допустимими доказами в підтвердження обставин підроблення судового рішення може бути лише обвинувальний вирок суду.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що, отримавши заяву директора ТзОВ «Оланта» щодо реєстрації за останнім права власності на нежитлові приміщення, загальною площею 1461,5 кв. м, на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 вересня 2009 року у справі № 2-1900/2009, необхідно було провести поточну технічну інвентаризації нерухомого майна та з'ясувати, що ці приміщення ніколи не належали ОСОБА_4, як зазначено в рішенні суду, а отже подані документи не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. У зв'язку з цим не було підстав для реєстрації права власності ТзОВ «Оланта» на вищевказане нежитлове приміщення.

Колегія суддів вважає висновки судів передчасними.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" в редакції на час звернення з позовом представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Представництво інтересів громадянина або держави здійснюється прокурором також на підставі заподіяння громадянину або державі шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність. За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом: 1) звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями); 2) вступати у справу, порушену за позовами (заявами, поданнями) інших осіб, на будь-якому етапі розгляду; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; 4) брати участь у розгляді справ. Обираючи форму представництва, передбачену частиною п'ятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту. З метою вирішення питання про наявність підстав для ініціювання перегляду судових рішень у справі, розглянутій без участі прокурора, вступ у розгляд справи за позовом (заявою, поданням) іншої особи прокурор має право знайомитися з матеріалами справи в суді, робити виписки з неї, отримувати копії документів, що знаходяться у справі.

Згідно із ч. 2 ст. 60 КАС України з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за адміністративним позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами для представництва інтересів громадянина або держави. При цьому прокурор повинен надати адміністративному суду докази, які підтверджують неможливість громадянина самостійно здійснювати представництво своїх інтересів. Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. А однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 08.04.99р. № 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), прокурори та їхні заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій, незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Отже, виходячи з аналізу положень Закону України «Про прокуратуру» (ст. 36-1), Кодексу адміністративного судочинства України (ст. 60), можна зробити висновок про наявність у прокурора права на звернення до адміністративного суду з позовом в інтересах держави за наявності підтверджених належними доказами підстав. При цьому інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором, тобто прокурор повинен вказати обставини, пов'язані з порушенням інтересів держави або з обґрунтуванням необхідності захисту таких інтересів. А необхідною умовою, за якою прокурор набуває статусу позивача, є відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду. Поняття "органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах" вказано у рішенні Конституційного Суду України від 08.04.99р. № 3-рп/99.

Таким чином, розглядаючи спір, судами не перевірено право прокурора на звернення з таким позовом.

Також суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ч. 4 ст. 11 КАС України не вжили передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, а саме: не дали оцінку позовним вимогам в аспекті пропуску строку звернення до суду та його причинам.

Так, згідно із ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 107 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Така редакція цієї статті характеризує її як норму процесуального права.

Отже, аналіз наведеної вище редакції ч. 1 ст. 100 КАС дає підстави вважати, що суд повинен самостійно, на свій розсуд, застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, заступник прокурора звернувся з позовом до суду в жовті 2013 року, тоді як відповідач вчинив оскаржувані дії у 2009 році.

Утім, ст. 99 КАС України обмежує строк звернення до адміністративного суду. З урахуванням положень цієї статті належним способом захисту порушеного права є, зокрема, звернення до суду з позовом в межах строку, встановленого ст. 99 КАС України.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що право прокурора на подання позову до суду не ставиться законом у залежність від наявності у прокурора матеріалів прокурорської перевірки, а відтак і переваги органів прокуратури на звернення з позовами до суду.

Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріплений в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Неповнота у встановленні фактичних обставин справи привела до порушення судами норм процесуального права, що, в свою чергу, не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової позиції оцінки позовних вимог, проведеної судами першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи викладене, справа підлягає направленню до суду першої інстанції на новий розгляд для усунення недоліків, про які вище вказав суд касаційної інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оланта" задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: