Справа № 804/11835/14
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року м. Київ К/800/22710/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач), Швеця В.В., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - ФСЗІ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Дісста» (далі - ТОВ «Дісста») про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за касаційною скаргою представника позивача на судові рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року, Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року представник ФСЗІ звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ТОВ «Дісста» адміністративно-господарські санкції у розмірі 66557 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та 19,97 грн. пені за порушення термінів їх сплати.

Посилався на те, що відповідачем в порушення частини першої статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-XII) не виконано нормативу створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, та не забезпечено їх працевлаштування.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року, залишеною без змін Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом від 19 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просить попередні судові рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Вказує на те, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, гарантії їм рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначається Законом України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ).

Відповідно до частин першої та другої статті 19 цього Закону ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Як установлено судами попередніх інстанцій, що відповідає фактичним обставинам справи, за 2013 рік середньооблікова численність працівників ТОВ «Дісста» складає 193 особи.

Виходячи з положень вище згаданого закону та численності працівників товариства у 2013 році, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становив 8 осіб.

Не працевлаштування у зазначений період 8 інвалідів не свідчить про порушення чинного законодавства у створенні робочих місць.

Статтею 18 Закону № 875-ХII (в редакції Закону України від 23.02.2006 року № 3483-IV) встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно встановлених судами обставин, у 2013 році ТОВ «Дісста» були створені робочі місця для працевлаштування інваліда та вживалися заходи для їх працевлаштування.

При цьому, як вірно зазначено судами, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Як убачається з матеріалів справи, ТОВ «Дісста» інформувало центр зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад), шляхом подачі звітів за формою № 3-ПН, передбаченою Інструкцією щодо заповнення форми звітності №3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) за період з січня 2013 року по грудень 2013 року та річний звіт за формою № 10-ПІ за 2013 рік про зайнятість і працевлаштування інвалідів.

Із системного аналізу викладеного вбачається, що роботодавці зобов'язані лише подавати, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії). При цьому, законодавством не встановлено обов'язку для роботодавця проводити добір працівників.

Звіти за формою державної статистичної звітності №3-ПН містять вичерпну інформацію про наявність на підприємстві вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів протягом звітного періоду.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про безпідставність позову.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок суду не спростовують і не дають підстав вважати судове рішення такими, що ухвалене з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Як вірно зазначено судами, відповідач створив робочі місця для інвалідів, ужив усіх залежних від нього заходів для його працевлаштування, тому відносно нього не можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відхилити, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

В.В. Швець

І.В. Штульман