Справа № 817/3328/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2016-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3328/15

19 лютого 2016 року 12год. 50хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Буковський В.М.,

відповідача: представник Білик М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Приватного акціонерного товариства "Рівнеавтошляхбуд"
до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 13.07.2015.
ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Рівнеавтошляхбуд» звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області, в якому, з врахуванням зміни позовних вимог, просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № та № від 13.07.2015.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. На обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що фіскальним органом в акті перевірки, на підставі якого прийняті податкові повідомлення-рішення, зроблені висновки, які не ґрунтуються на фактичних обставинах та не підтверджені належними доказами. Всі господарські операції підприємства, які оспорює ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області, були фактично здійснені та підтверджуються необхідними документами первинного бухгалтерського та податкового обліку. Тому, представник позивача просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення.

Відповідач, подав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову, відповідно до яких позовні вимоги не визнає, в судовому засіданні зазначив, що під час перевірки підприємством не були надані всі витребувані фіскальним органом документи щодо підтвердження господарських операцій. Зокрема, належним чином не підтверджено придбання у ТОВ СГП «Імені Воловікова» цукру та подальшу його реалізацію. Крім того, перевіркою встановлено нереальність виконання договорів підряду між позивачем та КП «Шляхзалізобетон», оскільки останнє не має відповідних виробничих потужностей, людських та матеріальних ресурсів для відповідних будівельних робіт. Тому, фіскальний орган наполягає на встановленому факті здійснення позивачем операцій нереального товарного характеру та фінансових потоків з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту. Відтак, представник ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Рівнеавтошляхбуд».

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що за наслідком проведення Державною податковою інспекцією у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області планової виїзної документальної перевірки ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» було складено Акт № 196/17-16-22-02/31435931 від 26.06.2015 «Про результати планової виїзної документальної перевірки Приватного акціонерного товариства «Рівнеавтошляхбуд» (код 31435931) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014» (т. І а.с. 28-82).

Не погоджуючись із вказаним актом перевірки позивачем подано заперечення від 02.07.2015 № 84.

На підставі вказаного акту перевірки ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області прийняті:

- податкове повідомлення-рішення № від 13.07.2015, відповідно до якого збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 218661 грн. 00 коп., з яких: 174929 грн. 00 коп. - за основним платежем та 43732 грн. 00 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- податкове повідомлення-рішення № від 13.07.2015, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість по вітчизняних товарах на загальну суму 76935 грн. 00 коп., з яких: 51290 грн.00 коп. - за основним платежем та 25645 грн. 00 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вказані повідомлення-рішення оскаржено ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» в адміністративному порядку.

За результатом розгляду скарги Головним управлінням ДФС у Рівненській області прийнято рішення № 308/10с/17-00-10-04-04/138 від 11.09.2015, згідно з яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення, а скаргу позивача - залишено без задоволення.

В подальшому, позивачем подано до Державної фіскальної служби України повторну скаргу № 15-09/2015 від 15.09.2015, яку остання відповідно до рішення № 23539/6/99-99-10-01-03-15 від05.11.2015 залишила без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін.

Під час перевірки фіскальним органом зроблено висновки щодо порушення позивачем:

- пункту 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток у розмірі 174929 грн., в тому числі за 2013 рік - 155073 грн. 00 коп., 2014 рік - 19856 грн. 00 коп.;

- пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість у розмірі 51 290 грн. 00 коп., в тому числі за листопад 2013 року - у сумі 17 085 грн. 00 коп., за грудень 2013 року - в сумі 12 143 грн. 00 коп., за серпень 2014 року - у сумі 13 818 грн. 00 коп., за листопад 2014 року - у сумі 8 244 грн. 00 коп.

Висновки фіскального органу щодо визначення податку на прибуток базуються на тому, що позивачем завищено собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) у розмірі 670 033 грн. за 2013 рік по операціях з реалізації ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» цукру, що був придбаний у ТОВ СГП «Імені Воловікова», та завищено валові витрати на суму 256 452 грн., у тому числі за 2013 рік - 146142 грн., за 2014 рік - 110310 грн., по операціях з КП «Шляхзалізобетон». Крім того, в акті перевірки перевіряючі стверджують про завищення позивачем також і податкового кредиту у розмірі 51290 грн. внаслідок господарських операцій з контрагентом - КП «Шляхзалізобетон», які носили безтоварний та нереальний характер та були спрямовані на отримання податкової вимоги.

Щодо завищення собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) по реалізації позивачем цукру, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до п.3.2. Статуту ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд»одним із основних видів його діяльності є, в тому числі, оптова та роздрібна торгівля продуктами харчування (т. І а.с.159).

01.01.2009 між ЗАТ «Рівнеавтошляхбуд» (по договору - покупець) та ТОВ СГП «Імені Воловікова» (по договору - постачальник) був укладений договір поставки у відповідності до якого постачальник зобов'язувався до 30.09.2009 за свій рахунок поставити покупцю за адресою: м.Рівне, вул.Соборна, 446, цукор в кількості 157600 кг на загальну суму 803760 грн. В свою чергу покупець зобов'язувався прийняти та оплати вартість цукру. 20.06.2011 між ЗАТ «Рівнеавтошляхбуд» та ТОВ СГП «Імені Воловікова» укладено додаткову угоду №1 до договору поставки від 01.01.2009, у відповідності до якої сторони продовжили строк розрахунків по договору до 01.10.2014, а також продовжили термін дії договору до 31.12.2014. Надалі, 01.09.2014 між ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд», що є правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ «Рівнеавтошляхбуд» (п.1.3. статуту ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд») та ТОВ СГП «Імені Воловікова» було укладено додаткову угоду № 2 до договору поставки від 01.01.2009, згідно з якою сторони продовжили строк розрахунків по договору до 01.10.2015, а також продовжили термін дії договору до 31.12.2015.

На виконання вказаного договору 31.07.2009 ЗАТ «Рівнеавтошляхбуд» було отримано від ТОВ СГП «Імені Воловікова» за адресою: м.Рівне, вул.Соборна, 446 (у відповідності до п.1.3. договору поставки) згідно накладних N ІВ-07000369 від 31.07.2009 року, N ІВ-07000370 від 31.07.2009 року та N ІВ-07000371 від 31.07.2009 року цукор у кількості 157,6 т на суму 804040 грн., в т.ч. ПДВ 134006,67 грн.

Позивачем здійснено безготівковий розрахунок з ТОВ СГП «Імені Воловікова» за придбаний цукор в повному обсязі відповідно до платіжних доручень: № 1478 від 08.10.2014, № 1483 від 10.10.2014, № 1487 від 10.10.2014, № 434 від 17.04.2015, № 670 від 22.05.2015, № 888 від 30.06.2015.

Дані факти підтверджені дослідженими у судовому засіданні зазначеними документами (т. І а.с.146-150, 152-154, т. ІІІ а.с.19).

Реалізація позивачем вищевказаного цукру на момент проведення перевірки здійснена товариством фізичним особам в повному обсязі на загальну суму 869952 грн., підтвердженням чого є оборотно-сальдова відомість по рахунку 361 «Розрахунки з покупцями» за липень 2013 року (т. ІІІ а.с.22). Оплата за придбаний цукор проведена покупцями частково на загальну суму 414623 грн., підтвердженням чого слугують виписки з особового рахунку ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» (т. І а.с.208-218). Вказана реалізація цукру задекларована товариством в декларації з податку на прибуток підприємств за 2013 рік (т. І а.с.168-174).

Зберігання цукру позивачем з моменту його придбання до моменту реалізації здійснювалось у власному складському приміщенні, яке знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Соборна, 446 та належить позивачу на підставі права власності (дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно на будівлі та споруди, що видане КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» від 20.11.2001 (т. І а.с.151).

Фіскальний орган в акті перевірки зазначає, що під час здійснення перевірки було направлено ряд листів з вимогами надати документи, що стосуються предмету перевірки, зокрема придбання та реалізації цукру. Разом з тим, в абзаці 9 сторінки 5 Акту перевірки відповідач вказує про те, що станом на 19.06.2015 пояснень у письмовій формі та відповідних копій документів до перевірки не представлено. При цьому, в абзаці 8 сторінки 5 Акту перевірки відповідач зазначає, що листом № 69 від 18.06.2015 року позивач повідомив про порядок укладення договору поставки на придбання цукру та додаткових угод до нього та про видаткові накладні, згідно з якими здійснювалось придбання цукру позивачем, також позивачем було надано відповідачу копії вказаних документів. В судовому засіданні представник відповідача підтвердив надання позивачем під час проведення перевірки первинних бухгалтерських документів, що підтверджують задекларовані ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» витрати за 2013 рік у розмірі 670 033 грн. щодо придбання цукру. Вказане також підтверджується наявним в матеріалах справи листом позивача № 69 від 18.06.2015 року, що адресований відповідачу та містить відмітку останнього про його отримання 18.06.2015 року разом із копією договору поставки від 01.01.2009 року і додатковими угодами до нього, копіями видаткових накладних (т. І а.с.220).

За таких обставин, твердження ДПІ ум. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області, що містить акт перевірки, про ненадання позивачем під час проведення перевірки відповідних копій документів, які підтверджують понесення товариством витрат на придбання цукру, не відповідає дійсності та спростовується наявними в матеріалах справи та дослідженими судом документами.

Відносно завищення позивачем витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на загальну суму 256 452 грн. в тому числі за 2013 рік 146 142 грн., за 2014 рік 110 310 грн. і податкового кредиту у розмірі 51 290 грн.: у тому числі за липень 2013 року у сумі 4 773 грн., за жовтень 2013 року у сумі 15 310 грн., за листопад 2013 року у сумі 1 775 грн., за грудень 2013 року у сумі 12 143 грн., за серпень 2014 року у сумі 13 818 грн., за листопад 2014 року у сумі 8 244 грн. та стосуються виконання КП «Шляхзалізобетон» робіт для ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» на підставі договорів, то судом встановлено наступне.

Відповідно до п.3.2. статуту ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» одними із основних видів його діяльності (з-поміж переліку інших) є: будівництво, реконструкція та ремонт автомобільних шляхів загального користування.

Формування обумовлених сум витрат та податкового кредиту відбулося по господарських операціях позивача з КП «Шляхзалізобетон», а зокрема по будівельно-монтажних роботах з установлення бортових бетонних каменів при ремонті дорожнього покриття, які були складовою частиною будівельних робіт, що виконувались позивачем на замовлення: Департаменту з питань будівництва та архітектури Рівненської обласної державної адміністрації, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради та Комунального підприємства «Костопількомунсервіс».

Підставою для формування сум податкового кредиту та валових витрат за згаданими операціями були фактично здійснені будівельно-монтажні роботи контрагентом позивача - КП «Шляхзалізобетон» по об'єктах: капітальний ремонт дорожнього покриття по вул. Стефановича міста Здолбунів, капітальний ремонт ділянки вул. Млинівської в районі Луцького кільця в м. Рівне, Капітальний ремонт дорожнього покриття вул. Шевченка від відділення «Ощадбанку» до гаража ДП «Соснівське лісове господарство» смт. Соснове Березнівського району, капітальний ремонт дорожнього покриття проїзду по вул. Сидорова в м. Костопіль, капітальний ремонт ділянки автомобільної дороги Н 22 в м. Рівне, капітальний ремонт дорожнього покриття проїзду по вул. Коперніка в м. Костопіль, капітальний ремонт проїзду в районі від буд. № 29 на вул. В.Дивізії до вул. Є. Коновальця в м. Рівному, капітальний ремонт обрядової площадки на території нового кладовища на землях Малолюбашинської сільської ради в районі с. Лісопіль, що підтверджено дослідженими під час перевірки та в судовому засіданні первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, зокрема:

договорами підряду, укладеними між Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради (по договору Замовник) та ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» (по договору Підрядник) з додатками та додатковими угодами; договорами підряду, укладеними між Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради (по договору Замовник) та Комунальним підприємством «Костопількомунсервіс»(по договору Підрядник) з додатками та додатковими угодами; Довідками про вартість виконаних будівельних робіт; актами приймання УЖКГ виконкому Рівненської міської ради, Комунальним підприємством «Костопількомунсервіс» виконаних будівельних робіт; виписками з особового рахунку ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» з відомостями про надходження коштів за виконані роботи; актами (згодами) Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, Комунального підприємства «Костопількомунсервіс» про можливість залучення ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» до виконання робіт по капітальному ремонту проїзду субпідрядних організацій; Договорами підряду, укладеними між ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» (по договору Генпідрядник) та КП «Шляхзалізобетон» (по договору Субпідрядник); довідками про вартість виконаних будівельних робіт; акт приймання виконаних будівельних робіт; платіжними дорученнями про оплату ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» грошових коштів за виконані роботи КП «Шляхзалізобетон; податковими накладними; довідкою зустрічної звірки щодо документального підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювались між КП «Костопількомунсервіс» та ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд», видана Державною фінансовою інспекцією в Рівненській області (т. ІІ а.с.11-249).

На підставі вказаних документів позивач задекларував валові витрати у розмірі 256 452 грн. у деклараціях з податку на прибуток підприємств за 2013 рік та за 2014 рік, та відповідну суму податкового кредиту у податкових деклараціях з податку на додану вартість за липень, жовтень, листопад, грудень 2013 року, за серпень, листопад 2014 року в розмірі 51 290 грн. (т. І а.с.168-206).

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі іменується - Закон України №996-XIV) встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Пунктом 2.2 Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» від 24.05.1995 №88 (далі іменується - Положення №88) визначено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Наявні у матеріалах справи первинні документи (статті 1, 9 Закону України №996-XIV; пункт 2.1 Положення №88), визнаються судом належними та допустимими доказами реальності вчинених господарських операцій (стаття 1 Закону України №996-XIV; абзац 2 пункту 2.1 Положення №88) між позивачем та його контрагентом - КП «Шляхзалізобетон» щодо виконання будівельно-монтажних робіт, та щодо поставки цукру від ТОВ СГП «Імені Воловікова» і подальшої його реалізації, в межах господарської діяльності позивача (підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, абзац 2 пункту 2.1 Положення №88).

За приписами пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, інших витрат, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку та витрати банківських установ.

В силу вимог пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 138.8 статті 138 ПК України регламентовано, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Пункт 139.1 статті 139 ПК України встановлює вичерпний перелік витрат платника податку, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку. Крім того, відповідно до пункту 140.5 статті 140 ПК України, встановлення додаткових обмежень щодо складу витрат платника податку, крім тих, що зазначені в цьому розділі, не дозволяється.

Відповідно до вимог підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України, до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.4 статті 198 ПК України, якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За приписами статті 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що факти здійснення господарських операцій повністю підтверджені первинними документами, оприбуткуванням товарів (робіт, послуг) в бухгалтерському обліку, відображенням господарських операцій в податковому обліку з подальшим використанням в господарській діяльності, понесенням витрат на придбання товару. Податкові накладні відповідають вимогам ПК України, претензії щодо їх форми та змісту в органу державної фіскальної служби на час перевірки були відсутні. А відтак, віднесення платником податків сум ПДВ до податкового кредиту по господарських операціях з КП «Шляхзалізобетон» у звітному (податковому) періоді є правомірним та обґрунтованим.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що укладення ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» вищевказаних договорів підряду з КП «Шляхзалізобетон» було зумовлене наявністю у позивача договірних зобов'язань перед третіми сторонами. Будівельні роботи, отримані ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» від співпраці з КП «Шляхзалізобетон», відповідають статутним видам діяльності підприємства, безпосередньо впливали на результати господарської діяльності підприємства, а саме на виконання договірних зобов'язань перед третіми сторонами та мали наслідком отримання товариством прибутку.

Стаття 838 Цивільного кодексу України передбачає, що підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник. У відповідності до частини 2 статті 319 Господарського кодексу України підрядник має право за згодою замовника залучати до виконання договору як третіх осіб субпідрядників, на умовах укладених з ними субпідрядних договорів, відповідаючи перед замовником за результати їх роботи. У цьому випадку підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядниками - як замовник. Таким чином, твердження податкового органу про необхідність посилання в договорах та актах виконаних робіт на замовника таких робіт є безпідставним та необґрунтованим, оскільки примірні (довідкові) форми не є обов'язковими та носять рекомендаційний характер для їх використання. Крім того, чинним законодавством України не визначено обов'язковість при укладенні договорів субпідряду та актів приймання виконаних будівельних робіт до них вказувати замовника робіт та договір підряду, на підставі яких вони виконувались.

Залучення позивачем для виконання робіт по вищезгаданих договорах підряду субпідрядної організації здійснювалось за наявності відповідних письмових погоджень від безпосередніх замовників таких робіт.

Крім того, судом встановлено, що зустрічними звірками Державної фінансової інспекції в Рівненській області були підтверджені види, обсяги та якість вищевказаних виконаних робіт, замовниками яких були Департамент з питань будівництва та архітектури Рівненської обласної державної адміністрації та КП «Костопількомунсервіс», підтвердженням чого слугують наявні в матеріалах справи довідки № 17-05-08/247 від 06.06.2014 року та №17-06-08/57 від 04.03.2015 року (т. ІІ а.с.51-62, 138-148).

Суд критично оцінює та відхиляє твердження відповідача, що викладені в акті перевірки про те, що представлені до перевірки договори та акти виконаних робіт, які укладені між позивачем та КП «Шляхзалізобетон» націлені на проведення фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій з надання податкової вигоди, зокрема, коли операції здійснюються з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту і не мають реального товарного характеру. Вказаний висновок був зроблений судом з огляду на відсутність в матеріалах справи будь-якого об'єктивного доказу, який підтверджує вказаний факт.

Зі змісту Акта перевірки вбачається, що джерелом встановлення обставин та висновків про безтоварність господарських операцій позивача та його контрагента -КП «Шляхзалізобетон», були висновки перевіряючих про відсутність у КП «Шляхзалізобетон» можливостей для виконання господарських зобов'язань перед позивачем. Однак, такі висновки необґрунтовані та передчасні.

Судом встановлено, що згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичний осіб та фізичних осіб-підприємців, на момент виконання робіт та на даний час, Колективне підприємство «Шляхзалізобетон» зареєстровано як юридична особа, види діяльності якого: Виготовлення виробів із бетону для будівництва (основний); Виробництво інших виробів із бетону гіпсу та цементу; Будівництво інших споруд, н. в. і. у.; Інші спеціалізовані будівельні роботи, н. в. і. у.; Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; Будівництво житлових і нежитлових будівель; Будівництво доріг і автострад; Будівництво трубопроводів (т. ІІ а.с.250). Крім того, в судовому засіданні представник відповідача не заперечував той факт, що на момент виникнення спірних взаємовідносин КП «Шляхзалізобетон» був зареєстрований як платник податку на додану вартість, про що мав відповідне свідоцтво.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

При цьому, суд зазначає, що господарські зобов'язання КП «Шляхзалізобетон» відповідають видам діяльності підприємства відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру. Також суд зауважує, що КП «Шляхзалізобетон» як господарюючий суб'єкт не було позбавлене можливості залучати для виконання умов укладених з ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» договорів субпідрядні організації, які мають трудові ресурси, засоби, техніку, обладнання, необхідні для виконання договірних зобов'язань.

Зіставлення фіскальним органом витрат на оплату праці працівників КП «Шляхзалізобетон» відповідно до поданого до податкової інспекції податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. 1-ДФ) та витрат на заробітну плату, зафіксованих в актах ф. КБ-2 не відображає та не підтверджує неможливість підприємства здійснити весь обсяг виконаних робіт чи безтоварність таких господарських операцій з урахуванням часу, місця знаходження або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виконання обумовлених робіт.

Суд зазначає, що при дослідженні факту здійснення господарських операцій, що були підставою для формування валових витрат та податкового кредиту платника податків, оцінювати слід відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовано дані податкового обліку. Відносини між учасниками попередніх ланок постачання товарів не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між конкретними контрагентами. Також, в разі наявності в контролюючого інформації щодо порушення окремим платником податків податкового законодавства, негативні наслідки повинні застосовуватися саме щодо цієї особи.

З даного приводу суд зазначає, що платник податків не може нести відповідальності за дії контрагентів при відсутності його вини, інакше порушуються основні конституційні засади: дотримання принципу справедливості як елемента верховенства права (стаття 8 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996), індивідуалізації відповідальності (стаття 61 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996). Конституційний принцип індивідуалізації відповідальності полягає в тому, що якщо контрагент платника податків не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету чи неналежним чином веде податковий чи бухгалтерський облік, то це не може бути підставою для настання негативних наслідків для самого платника податків.

Практика Європейського суду з прав людини, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, є джерелом права. Відповідно до частини 2 статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, при вирішенні спорів з податковими органами застосуванню підлягають висновки рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах: «Інтерсплав» проти України (2007 рік, заява №803/02), «Булвес АД» проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії"» (заява №3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Аналогічні висновки Європейського Суду з прав людини виклав у справі «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії.

Також, у справі «Інтерсплав» проти України» (2007 рік, заява № 803/02), Суд, у п. 38 рішення зазначив: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, які здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду, стосовно загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які вказували б на те, що заявник був безпосередньо залучений в такі зловживання».

Перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає дотримання «справедливого балансу» між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Після проведення відповідної оцінки, Європейський суд з прав людини визнав, що «справедливий баланс» не дотримується, коли платника ПДВ позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування при відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, або доказів того, що йому було відомо/повинно було бути відомо про таку діяльність його постачальників. Відповідно, Суд констатував факт порушення статті 1 Протоколу №1, якою гарантується право на мирне володіння майном. Право на податковий кредит фактично прирівнюється до права власності на майно платника податків, відшкодування якого останній правомірно очікує від податкового органу.

Подані позивачем та досліджені судом належні та допустимі докази щодо господарських операцій між КП «Шляхзалізобетон» та ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» спростовують доводи податкового органу про відсутність умов для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності в силу відсутності технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, про неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій.

З урахуванням вказаного, суд прийшов до висновку, що позивачем правомірно сформовано витрати на суму на загальну суму 256 452 грн. і податковий кредит в розмірі 51290 грн. по операціях, що стосуються виконання КП «Шляхзалізобетон» робіт для ПРАТ «Рівнеавтошляхбуд» на підставі укладених договорів, які носять реальний, товарний характер, та обґрунтовано і правомірно сформовано собівартість придбаних та реалізованих товарів (цукру) у розмірі 670033 грн.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем належними доказами, що при прийнятті податкових повідомлень-рішень № та № від 13.07.2015 суб'єкт владних повноважень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Дослідивши наявні у матеріалах справи допустимі та належні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 13.07.2015 № та №.

Присудити на користь позивача Приватного акціонерного товариства "Рівнеавтошляхбуд" за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Державна податкова інспекція у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 4433,94 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.