Справа № 569/11644/15-а
Суддя: Музичук Н.Ю.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді - Музичук Н.Ю.

при секретарі - Довбенко Г.В.

за участю представника позивача - Зозуль О.Д.

представника відповідача - Андреєв Р.В.

представника третіх осіб - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне справу за адміністративним позовом Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень»до Рівненської міської ради до Рівненської міської ради, треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування рішення Рівненської міської ради від 23 червня 2015 року №5403,

в с т а н о в и в :

В серпні 2015 року позивач Державне територіально-галузеве об»єднання «Львівська залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» звернулися до суду з позовною вимогою та просить суд визнати незаконним в повному обсязі та скасувати в повному обсязі рішення Рівненської міської ради від 23 червня 2015 року №5403 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20.06.1979 року №218», яким позивачеві відмолено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 200 м.кв. по АДРЕСА_1 в постійне користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту, а також частково скасовано рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20.06.1979 р. №218, як таке що не виконане.

На обгрунтування позову вказувалось, що оспорюване рішення прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, яке регулює питання постійного користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення, і одночасно цим рішенням порушено охоронюваний інтерес позивача. Орган місцевого самоврядування не мав жодних правових підстав для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 м. Рівне орієнтовною площею 2 200 м.кв., які згідно із даними Державного земельного кадастру обліковуються за Рівненським відділком Львівської залізниці. Крім того, позивач вказує, вказана у графічних матеріалах земельна ділянка, що є додатком до клопотання, перебувала у користування Рівненського відділу Львівської залізниці з 1979 року, оскільки на підставі рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20.06.1979 р. №218, зазначена земельна ділянка була передана позивачеві у цільове користування для спорудження центрального посту диспетчерської централізації.

Відповідач Рівненська міська рада, із заявленими позовними вимогами не погодилась, до початку судового розгляду справи по суті, суду подано заперечення на позовну заяву, в яких вказано, що підставою для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу позивачеві на розроблення проекту землеустрою слугували ряд обставин, які свідчать про бездіяльність самого позивача щодо цільового не використання земельної ділянки наданої в безстрокове користування згідно рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20.06.1979 р. №218, а також наявність на спірній ділянці нерухомого майна (житлового будинку) інших осіб - ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Представник позивача в ході судового розгляду позовні вимоги повністю підтримала, додатково пояснила, що земельна ділянка за оскаржуваним рішенням є державною власністю, оскільки перебуває в користування позивача, як державного підприємства, та згідно даних технічної документації відноситься до земель залізничного транспорту.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи викладенні у запереченнях та подав клопотання про залучення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як третіх осіб до участі у справі. При цьому, представник відповідача додатково пояснив, що Рівненська міська рада, як орган місцевого самоврядування вправі скасувати раніше прийнятті рішення виконавчого комітету ради з питань, що належать до власної компетенції виконавчих органів ради, якщо ті суперечать Конституції чи законом України, іншим актам законодавства, і такі повноваження місцевих органів самоврядування безпосередньо передбачені Законом України «Місцеве самоврядування Україні».

Треті особи із заявленими позовними вимогами також не погодилися, про що їх представником були подані відповідні заперечення. Із заперечень та пояснень представника третіх осіб вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 володіють житловим будинком 1932 року будівництва, який знаходить на земельній ділянці по АДРЕСА_1 що зображена на графічних матеріалах позивача доданих до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Зазначений будинок був ними частково приватизований, а частково викуплений у інших співвласників. Крім того, також вказано, що треті особи є фактичним землекористувачами ділянки на яку претендує позивач, жодної згоди для позивача на використання такої ділянки вони для ДТГО «Львівська залізниця» не давали, та жодного разу фактів використання такої ділянки самим позивачем з 1979 року і по цей час не спостерігали. Відтак вважають, що Рівненська міська рада правомірно відмовила позивачеві в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третіх осіб, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступних висновків.

Згідно дослідженого судом рішення Рівненської міської ради від 23 червня 2015 року №5403 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20.06.1979 року №218», позивачеві Державному територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» відмолено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 200 м.кв. по АДРЕСА_1 в постійне користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту, а також частково скасовано рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20.06.1979 р. №218, як такі що не виконане.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін та заслуговує на увагу суду при вирішенні спору те, що у АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок, 1932 року будівництва. В 1954 році, частину вищевказаного будинку була надано користування для сім'ї ОСОБА_5. Відтак, сім'я ОСОБА_5 проживає в цьому будинку і фактично користується прилеглою до нього земельною ділянкою з 50 років двадцятого століття і по даний час. Рішенням Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 218 від 20.06.1979 р., було вирішено відвести земельну ділянку площею 0,22га по вул. Комуністичній для будівництва центрального диспетчерського поста. При цьому, як вбачається з п. 3 названого розпорядження таке відведення було можливе лише за умови попереднього відселення Львівською залізницею мешканців будинку по АДРЕСА_1 та наступного його знесення. Проте, вказані дії щодо знесення будівлі та відселення її мешканців у продовж з 1979 року і по цей час, позивачем вчинено не було.

Водночас, як вбачається із листа №117 від 31.10.1990 року, Рівненський відділ Львівської залізниці повідомив Виконавчий комітет Рівненської міської ради про свою відмову від вчинення дій по відселенню мешканців вище вказаного будинку та його зносу, а також від будівництва інших нових споруд на спірній земельній ділянці. Тим самим, Львівська залізниця відмовилася від набуття прав землекористувача та подальшого можливого цільового використання цієї земельної ділянки.

Наведене в подальшому слугувало підставою для Рівненської міської ради для надання дозволу на передачу у власність сім'ї ОСОБА_5 займаного ними житлового будинку. А зокрема, частина займаного третіми особами житла було приватизована самостійно, а решта приміщень житлового будинку викуплена у інших мешканців, які також реалізували своє право на приватизацію власних частин будинку. Водночас, у відповідності до наказу №426/01 Управління Житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 08.09.2005 року, вказаний будинок був знятий з обліку та обслуговування у міських житлового-експлуатаційних організаціях. Відтак, починаючи з 2005 року треті особи стали одноосібними власниками вище вказаного житлового будинку, розміщеного на спірній земельній ділянці. Вказані обставини щодо наявних прав власності на нерухоме майно у третіх осіб також підтверджено рішенням Рівненського міського суду у справі №2-3785/2009 р. від 23.03.2009 р. та витягами із реєстру прав на нерухоме майно

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін, впродовж всього часу сім'я ОСОБА_5 проводила дії по фактичному землекористуванню спірною земельною ділянкою, на якій знаходиться належний їм житловий будинок, тобто сім'я третіх осіб виступає фактичним землекористувачем.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу Української РСР 1970 р. (у редакції 1977 р., яка діяла на моменту прийняття рішення Виконкому РМР) Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. При цьому, ст. 22 Земельного кодексу Української РСР 1970 р. (у редакції 1977 р.) зауважує, що Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Проте, як вбачається із матеріалів справи та вищевикладених пояснень, жодного документу, розумінні Земельного кодексу Української РСР 1970 р., який свідчить про наявне право землекористування спірною земельною ділянкою, а також її відведення в натурі у Рівненського відділу Львівської залізниці не було та не має.

Разом із тим, згідно ст. 35 Земельного кодексу Української РСР 1970 р. (у редакції 1977 р.) Право підприємств, організацій і установ на користування наданою їм землею підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: 1) відпадання потреби в земельній ділянці; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) ліквідації підприємства, організації або установи; 4) виникнення потреби вилучення земельної ділянки для інших державних або громадських потреб; 5) неосвоєння протягом двох років підряд наданої земельної ділянки. Право землекористування може бути також припинене у випадку використання земельної ділянки не відповідно до тієї мети, для якої вона надана, в разі безгосподарного використання землі, а також при необхідності винесення підприємств за межі жилого району з санітарно-гігієнічних умов.

В той же час, як зазначалося вище, жодних заходів по цільовому використанню Рівненським відділом Львівської залізниці земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, по цей час не здійснювалось, а докази такого використання позивачем не надано.

Тому, з наведеного, слід прийти до висновку, що право землекористування у Рівненського відділу Львівської залізниці щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, в розумінні Земельного кодексу Української РСР, - не виникало, а сам позивач, на відміну від третіх осіб, не є її землекористувачем та ніколи їм не був.

Разом із тим, згідно ст. 120 Земельного кодексу України (2001 р.) У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. (ч.1 ст. 120).

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120).

У разі набуття права власності на жилий будинок, який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (ч. 6 ст. 120).

Аналогічна правова позиція міститься і в ст. 377 Цивільного кодексу України, згідно якої, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

В той же час, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, як на те вказано вище, з 2005 року є повними власниками житлового будинку, розташованого на земельній ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що підтверджено Рішенням Рівненського міського суду у справі №2-3785/2009 р. від 23.03.2009 р. про поділ майна та відповідними витягами із державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Тому, суд приходить до висновку, що переважне право на землекористування спірною земельною ділянкою, в розумінні чинних Земельного та Цивільного кодексів України, закріплене саме за третіми особами, а не за позивачем.

Крім того, вирішуючи дану справу по суті, слід врахувати преюдиційні обставини, що встановлені Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року у справі №817/1833/14, щодо спору з подібних правовідносин між тими ж самим сторонами, що і у даній справі. А зокрема, Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року у справі №817/1833/14 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 до Управління Держземагентсва у м. Рівне Рівненської області, за участі третьої особи ДТГО «Львівська залізниця» про визнання незаконними дій щодо відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0443 га в оренду для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зобов'язання погодити вказані проекти.

В ході розгляду даної справи Житомирським апеляційним адміністративним судом встановлені обставини, про що вказано в тексті судової постанови, що Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» в особі його відокремлених підрозділів не є землекористувачем земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та ніколи їм не було. А саме, суд прийшов до вище вказаного висновку у зв'язку: із відсутністю у Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» будь-яких документів, які підтверджують його право користування, вимоги щодо обов'язкової наявності яких мітиться, як в Земельному Кодексі Української РСР (1970 р.), так і в Земельному кодексі України (2001 р.), а також наявністю інших письмових доказів, які свідчать про спроби останнього отримати у користування спірну земельну ділянку, лише у 2013 році.

Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 08.10.2015 р., зазначена постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду була залишена без змін. Тобто, наразі є ухвалене в законному порядку судове рішення найвищої судової інстанції, яким задекларовано право третіх осіб на користування, з наступною можливістю приватизації, спірною земельною ділянкою.

Окрім того, вирішуючи даний спір по суті, суд вважає за необхідне увагу, на причини, які слугували підставою для прийняття відповідачем оспорюваного рішення.

Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на відсутність в оскарженому рішенні Рівненської міської ради мотивованої відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Однак, зазначене не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується наступним. Так, пунктом 1 рішення Рівненської міської ради № 5403 від 23.06.2015 відмовлено в наданні Дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 200 м2 на АДРЕСА_1 ДТГО "Львівська залізниця" в постійне користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради, які згідно з даними Державного земельного кадастру обліковуються за Рівненським відділком Львівської залізниці.

При цьому, пунктом 2 рішення Рівненської міської ради № 5403 від 23.06.2015 скасовано пункти 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Рівненської міської Ради народних депутатів від 20.06.1979 № 218 "Про відведення земельних ділянок та капітальне будівництво", якими Ровенському відділку Львівської залізниці відведено земельну ділянку площею 0,22 га по вул. Комуністичній для будівництва центрального поста диспетчерської централізації в комплексі з існуючим корпусом відділку та дозволено знести комунальні житлові будинки по АДРЕСА_1 в зв'язку з будівництвом. Вказані пукти рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради були скасовані як такі, що не виконані.

Системний аналіз наведених пунктів оскаржуваного рішення Рівненської міської ради №5403 від 23.06.2015 дає підстави дійти висновку, що основними причинами для відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, які зафіксовані як в самому рішенні, так і доданих до нього поясненнях посадових осіб комітетів та управлінь, є по-перше, бездіяльності самого позивача, адже, як вказувалось на те вище, він впродовж тривалого період часу не вчиняв жодних дій для виконання умов, встановлених рішенням Виконавчого комітету Рівненської міської Ради народних депутатів від 20.06.1979 № 218, по-друге, наявність на земельній ділянці, що пропонувалась до відведення ДТГО "Львівська залізниця" нерухомого майна третіх осіб, а саме житлового будинку - ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які з огляду на вище викладені обставини, виступали фактичними землекористувачами спірної земельної ділянки.

Що ж до твердження, ДТГО "Львівська залізниця", яке міститься у своїй позовній заяві з приводу неможливості органів місцевого самоврядування скасовувати свої попередні рішення з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009, то суд рахує за необхідне звернути увагу на таке. В Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, які належать до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою, і що раді належить право скасовувати акти виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень (ч. 9 ст. 59, п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону).

Абзацом 6 п. 5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 16.04.2009 № 7-рп/2009 встановлено: "Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання". Таким чином, суд приходить до висновку, що Конституційний Суд України встановив певні умови за сукупності яких органи місцевого самоврядування позбавлені права скасовувати свої попередні рішення: 1) рішення є ненормативним правовим актом; 2) рішення, на момент його скасування, виконане. Згідно з пунктами 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Рівненської міської Ради народних депутатів від 20.06.1979 № 218 "Про відведення земельних ділянок та капітальне будівництво" Ровенському відділку Львівської залізниці відведено земельну ділянку площею 0,22 га по вул. Комуністичній для будівництва центрального поста диспетчерської централізації. Однак, як встановлено судом вище, Рівненська дирекція ДТГО «Львівська залізниця» цього впродовж з 1979 по 2015 роки не зробила, знесення будинку та відселення його мешканців не провела, а листом №117 від 31.10.1990 року, взагалі відмовилася від наданого їм права на відселення мешканців, знесення будівель, та повідомила про небажання подальшого будівництва диспетчерського поста. Тому суд приходить до висновку, пункти 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Рівненської міської Ради народних депутатів від 20.06.1979 № 218 в частині, що стосується спірної земельної ділянки не були виконані.

Враховуючи той факт, що пункти 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Рівненської міської Ради народних депутатів від 20.06.1979 № 218 вже більше як 35 років не виконуються, дії відповідача щодо скасування цих пунктів цілком відповідають положенням Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та не суперечать рішенню Конституційного Суду України.

Крім того, відповідно до п. 3 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" від 16.09.2008 №509-VI, прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об'єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, пункти 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Рівненської міської Ради народних депутатів від 20.06.1979 № 218, з огляду на вказане положення Закону України від 16.09.2008 року № 509-VI слід вважати такими, що втратили чинність, незалежно від факту окремого скасування цих пунктів оскаржуваним рішенням відповідача.

Спірні відносини, які виникли по даній адміністративній справі, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та цим Кодексом Адміністративного судочинства України.

Відповідно до п.п. а,б,в ч.1 ст.12 Земельного кодексу України до повноважень, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичнихосіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, рішення Рівненської міської ради від 23 червня 2015 року №5403 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20.06.1979 року №218» прийняте в межах чинного законодавства України та підлягає обов'язковому виконанню, відповідно до ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.144 Конституції України.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, оскільки вони повністю спростовані в судовому засіданні поясненнями та письмовими доказами наданими представниками відповідача і третіх осіб, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.9-11, 17,18,122,143,159,160-163,167,171,186,254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця», в особі відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень», до Рівненської міської ради, треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування в повному обсязі рішення Рівненської міської ради від 23 червня 2015 року №5403 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20.06.1979 року №218» відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, відповідно до частини 3 статті 160 КАС України, а також прийняття постанови в письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо була подана апеляційна скарга судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук