Справа № 825/130/16
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2016-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року Чернігів Справа № 825/130/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Соломко І.І.,
суддів Кашпур О.В., Падій В.В.,
за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - командир військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ОСОБА_2 про розірвання контракту та визнання бездіяльності протиправною,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_3 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому остаточно просить суд розірвати контракт, укладений між ОСОБА_3 та Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України від 11.01.2013 та звільнити його від проходження служби у Збройних Силах України із займаної посади та визнати бездіяльність Міністерства оборони України щодо нерозірвання контракту від 11.01.2013.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.01.2013 між позивачем та Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України, який набув чинності з 11.01.2013. Разом з тим, відповідачем було допущено постійне, систематичне невиконання умов контракту, що, на думку позивача, є підставою для розірвання вищевказаного контракту за пунктом «з» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Ухвалою суду від 26.01.2016, яка занесена секретарем судового засідання у журнал судового засідання, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України Тітлова О.В.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від представника позивача до суду подано клопотання про розгляд справи без участі позивача.
Представник Міністерства оборони України та третя особа у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали заяви про розгляд справи за їх відсутності та заперечення, в яких просили відмовити у задоволенні позову, з огляду на наступне. Під час дії особливого періоду чинним законодавством України не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовця у зв`язку із систематичним невиконання умов контракту командуванням. Крім того, зазначили про відсутність систематичного невиконання умов контракту з боку командування, так як наказ Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , виданий у межах повноважень командира та у відповідності до вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 27.08.2015 не містить жодних обґрунтувань щодо підстав протиправності вищевказаного наказу.
За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів.
Згідно статті 41 Кодексу адміністративного судочинства фіксування судового засідання не здійснюється.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
11.01.2013 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки (до 11.01.2016). Вищевказаний контракт набрав чинності 11.01.2013 (а.с.7-8).
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.06.2015 у справі № 825/1685/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 18-24).
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.08.2015 постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.06.2015 скасовано та прийнято нову, якою позовні вимоги позивачів задоволено і визнано протиправними та скасовано накази Генерального штабу Збройних Сил України від 18.05.2015 № 119 РС та Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 21.05.2015 №104 щодо увільнення та призначення на посади за новим місцем служби (а.с.22-24).
11.09.2015 позивачем на адресу Міністерства оборони України подано заяву про розірвання контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України від 11.01.2013, укладеного між ним та Міністерством оборони України(а.с.27). При цьому Міністерством оборони України жодної відповіді на заяву позивача не надано.
Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.
Так, згідно з конституційними приписами захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а військову службу вони відбувають відповідно до закону (стаття 65 Конституції України).
Відносини щодо проходження військової служби, а також питання щодо звільнення (поновлення на службі) врегульовано спеціальним законодавством, а саме Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі Закон № 2232-XII), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Види військової служби визначені частиною 6 цієї статті, серед яких військова служба за контрактом.
Саме такого виду службу проходить позивач.
Згідно зі статтею 19 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну або повну загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.
Порядок проходження військової служби за контрактом також визначений розділом ІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 (далі Інструкція № 170), згідно з пунктом 2.12 якої контракт про проходження служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених пунктом 35 Положення.
За умовами підпункту 2 пункту 35 Положення контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення) за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених пунктами "а", "б", "в", "д", "з" та "к" частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII.
У свою чергу, у відповідності до пункту «з» частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця).
При цьому статтею 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 1126-VII «Про часткову мобілізацію» в Україні оголошено проведення часткової мобілізації.
Пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону № 2232-XII передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
У свою чергу, підстави щодо звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду визначені у частині восьмій статті 26 Закону № 2232-XII.
Так, у відповідності до пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону № 2232-XI під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
З аналізу вищевказаної статті вбачається, що під час дії особливого періоду не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту з боку командування.
Як встановлено судом з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 № 1126-VII «Про часткову мобілізацію» Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.
Разом з тим, судом не приймаються до уваги твердження позивача про те, що особливий період є наслідком оголошення мобілізації та не може існувати сам по собі за межами дії мобілізації, з огляду на таке.
За змістом статті 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон №3543-XII) особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону № 3543-ХІІ зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Водночас статтею 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію.
Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача у адміністративному позові на систематичне невиконання умов контракту з боку командування військової частини НОМЕР_1 , з огляду на таке.
Пунктом 2.12 Інструкції № 170 визначено, що систематичним невиконанням умов контракту командуванням є невиконання одного із зобов`язань та інших умов, визначених контрактом, які допускались два чи більше разів протягом останніх 12 місяців служби військовослужбовця.
Разом з тим, позивачем не надано доказів щодо допущення систематичного (два і більше разів) порушення умов контракту командуванням військової частини НОМЕР_1 протягом останніх 12 місяців служби військовослужбовця.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...».
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.
Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, суд дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя І.І. Соломко

Судді О.В. Кашпур

В.В. Падій