Справа № 826/5688/15
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Київ К/800/44687/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Черпака Ю.К.
Секретар судового засідання Пасічніченко А.А

за участю:

позивача ОСОБА_4,

представника відповідача Семененка В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому, з урахуванням не раз уточнених позовних вимог, просив: визнати протиправними та безпідставними дії Генеральної прокуратури України щодо присвоєння у кадровому наказі від 14.11.2013 року № 1592ц посаду «в.о. Генерального прокурора України» ОСОБА_6, оскільки окремий наказ на його призначення Генеральним прокурором України не видавався; зобов'язати Генеральну прокуратуру України внести зміни у кадровий наказ від 14.11.2013 року № 1592ц про звільнення ОСОБА_4 з посади слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України в частині зазначення посади ОСОБА_6 з «в.о. Генерального прокурора України» на «перший заступник Генерального прокурора України»; визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка виявилась у ненаданні достовірної та точної відповіді на запит від 22.12.2004 року в частині щодо датування наказу від 14.11.2013 року № 1592ц; зобов'язати Генеральну прокуратуру України протягом п'яти днів надати об'єктивну, достовірну та точну відповідь на запит від 22.12.2014 року в частині щодо особи, яка датувала наказ від 14.11.2013 року № 1592ц.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить його в частині двох перших позовних вимог скасувати, позов в цій частині задовольнити. В решті заявлених позовних вимогах - справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Від відповідача письмових заперечень на вказану касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України не надходило.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що наказом Генеральної прокуратури України від 14.11.2013 року №1592ц позивача звільнено з посади слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2014 року у справі №826/19790/13-а, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року та Вищого адміністративного суду України від 12 серпня 2014 року вказаний наказ був визнаний законним.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 22.12.2014 року, в якому відповідно до Закону України «Про звернення громадян» просив повідомити: 1) з яких причин та чому було підписано та видано виконувачем обов'язків Генерального прокурора України ОСОБА_6 наказ від 14.11.2013 року №1592 ц; 2) чи наявне в Головному управлінні кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури України подання керівника Головного слідчого управління (відділу) чи іншого структурного підрозділу ГПУ із зазначенням причини звільнення позивача, їх ставлення до припинення трудових стосунків, а також: документи про анулювання допуску до державної таємниці, що передбачено пунктом 10 наказу від 29.12.2012 року № 142, в разі підтвердження просив надати належним чином завірені копії відміток з відповідних книг обліків із зафіксованими часом і датами їх надходження (п. 2.1, п. 2.3, п. 2.4 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України (наказ від 15.01.2013 року №3), у тому числі копію подання (п. 1.12. - вимоги Інструкції обов'язкові для кожного працівника прокуратури; 1.17. Порушення вимог цієї Інструкції тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством);3) з яких причин та чому всупереч пункту 1 статті 36 КЗпПУ у тексті наказу від 14.11.2013 року №1592ц відсутня дата з якої припиняються трудові стосунки;4) з яких причин та чому в наказі від 14.11.2013 року №1592ц немає інформації що проведення повного розрахунку бухгалтерією, зазначення посадової особи, на яку покладався контроль за виконанням наказу, як це передбачено ч.ч. 8-9, п. 9.1 Інструкції; 5) з яких причин та чому в порушення п.1.8., п. 7.12. Регламенту, ч. 13 п. 9.2 Інструкції наказ про звільнення позивача не завізований заступником керівника, прокуратури, а також не дотримано п. 9.2.3. цієї Інструкції щодо самого тексту документа; 6) з яких причин та чому заява позивача на звільнення від 14.11.2013 року всупереч п. 2.1., п. 2.3., п. 2.4., п. 4.1.4. Інструкції не зареєстрована у відповідній книзі обліку відображенням зафіксованого часу і дати передачі документу працівникам Головного слідчого управління до Головного управління кадрів та забезпеченні діяльності органів прокуратури України; 7) з яких причин та чому на заяві про звільнення відсутні будь-які резолюції керівництва і дата їх ознайомлення з документом, як це передбачено п. 7 Регламенту, п. 5.2., 5.4., 5.5., 5.11. Інструкції; 8) хто із працівників Генеральної прокуратури України проставив дату « 14» у лівому верхньому куті наказу № 1592ц; 9) причини та мотивація втрати чинності (відсутності) п. 4.5 в наказі №2 гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» від 15.09.2014 року

За результатами розгляду звернення позивача листом від 28.01.2015 року №11/1-28115-13 відповідачем надано позивачу відповідь, в якій роз'яснено, що організація, засади і порядок діяльності Генеральної прокуратури України визначаються, зокрема, Регламентом Генеральної прокуратури України, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 12.04.2012 року, згідно з п. 1.4 якого розподіл обов'язків між керівництвом Генеральної прокуратури України та взаємозамінність визначаються наказом Генерального прокурора України.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України від 28.10.2013 року №93 «Про розподіл обов'язків між керівниками Генеральної прокуратури України» обов'язки Генерального прокурора України у разі його відсутності виконує перший заступник або один із заступників Генерального прокурора України згідно з наказом. У зв'язку із цим, як роз'яснив відповідач, наказ про звільнення позивача з посади підписав виконувач обов'язків Генерального прокурора України ОСОБА_6, який на той час обіймав посаду першого заступника Генерального прокурора України.

Також повідомлено позивачу, що дія п. 10 наказу Генерального прокурора України від 29.12.2012 № 142 «Про посади номенклатури Генерального прокурора України», а також п. 4.5 наказу Генерального прокурора України від 15.12.2011 року №2 гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» поширювалася лише на працівників органів прокуратури обласного рівня, які обіймали посади, перелік яких був встановлений у п. 1.2 вказаного наказу, у зв'язку з цим при вирішенні питання про звільнення таких працівників прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя спеціалізовані прокурори (на правах обласних), ректор Національної академії прокуратури України зобов'язані були надсилати до Генеральної прокуратури України матеріали, передбачені у п. 10 цього наказу, однак на працівників Генеральної прокуратури України такий порядок звільнення з посад не поширювався.

Крім цього, в листі також зазначено, що згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є угода сторін. За змістом указаної норми при домовленості між працівником та уповноваженим органом про припинення трудового договору за цією підставою договір припиняється в строк, визначений сторонами. Так, у заяві від 14.11.2011 р. позивач просив припинити трудовий договір за угодою сторін з 14.11.2013 р. Згоду керівництва Генеральної прокуратури України щодо звільнення саме 14.11.2013 р. підтверджує сам факт підписання наказу в.о. Генерального прокурора України від 14.11.2013 р. № 1592 ц. Тому зазначення у наказі дати, з якої припиняються трудові відносини, не є обов'язковим. При ознайомленні з наказом, як зазначено у листі, позивач, зробив власноручний підпис на звороті наказу «Ознайомлений, згоден, 14.11.13 p.», розрахунки з позивачем проведено у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Посилаючись на ту обставину, що наказ від 14.11.2013 року № 1592ц підписаний неповноважною особою, а на його запит щодо вказаних обставин відповідачем надано неповну та недостовірну інформацію, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржувані дії вчинені відповідачем на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених законодавством України.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка виявилась у ненаданні достовірної та точної відповіді на запит від 22.12.2004 року в частині щодо датування наказу від 14.11.2013 № 1592ц та похідних вимог - про зобов'язання Генеральної прокуратури України протягом п'яти днів надати об'єктивну, достовірну та точну відповідь на запит від 22.12.2014 року в частині щодо особи, яка датувала наказ від 14.11.2013 № 1592ц, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів Вищого адміністративного суду України, що за результатами розгляду звернення позивача відповідачем надано відповідь в порядку та строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян» із відповідними роз'ясненнями по суті порушених у зверненні питань. Де суд апеляційної інстанцій у чіткій відповідності зазначив та розглянув позовні вимоги, що були уточнені позивачем згідно заяви від 29.04.2015 року.

Щодо задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправними та безпідставними дій Генеральної прокуратури України щодо присвоєння у наказі від 14.11.2013 року № 1592 ц посади «В.о. Генерального прокурора України» ОСОБА_6, оскільки окремий наказ на його призначення Генеральним прокурором України не видавався; зобов'язати відповідача внести зміни у вказаний наказ в частині зазначення посади ОСОБА_6, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною другою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім ОСОБА_6), в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскарженим його посади на час підписання відповідного наказу від 14 листопада 2011 року №1592ц не породжує для останнього і права на звернення із цими позовними вимогами.

Крім того, право на оскарження вказаного наказу останній реалізував (постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.03.2014 року у справі №826/19790/13-а, залишена без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року та Вищого адміністративного суду України 12 серпня 2014 року), що виключає можливість повторного застосування статті 171 КАС України до даних правовідносин.

Таку правову позицію колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України висловила, зокрема, у справах від 15 липня 2014 року, від 01 грудня 2015 року № 21-273а14 і № 800/135/15, відповідно.

Відтак, суди попередніх інстанцій, прийнявши рішення, яким відмовили у задоволені позову вірно розглянули матеріали даної справи.

Доводи заявника касаційної скарги про не розгляд частини заявлених позовних вимог до суду першої інстанції, а також не призначення відповідної експертизи спростовуються наявним обґрунтуванням, викладеним апеляційним судом у своєму рішенні, а тому не приймаються Вищим адміністративним судом України.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Інші доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: О.Ф. Ситников

Ю.К. Черпак