Справа № 264/776/15-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Київ К/800/22847/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя Донецької області про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя Донецької області на постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 березня 2015 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя Донецької (далі - УПФУ) в якому просила визнати неправомірними дії та зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити їй компенсацію згідно Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ, в редакції періоду спірних правовідносин).

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що має право на виплату їй спірної компенсації, однак відповідач, всупереч вимог закону таку виплату не здійснив, чим порушив її права.

Посилаючись на ці обставини ОСОБА_4 просила задовольнити позов.

Постановою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року, позов задоволено, визнано неправомірними дії та зобов'язано УПФУ нарахувати і виплатити позивачу спірну компенсацію.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що відмова відповідача у виплаті позивачу спірної компенсації не ґрунтується на вимогах закону.

Судами встановлено, що відповідач, на виконання постанови Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 5 травня 2014 року здійснив перерахунок і нарахував позивачу індексацію пенсії за серпень - грудень 2013 року і січень - травень 2014 року у вказаних в цьому рішенні в розмірах. Виплати відповідач здійснив у січні 2015 року.

Так, частиною 2 статті 46 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), яка регламентує виплату пенсій за минулий час, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок) для реалізації цілей та завдань згаданого Закону.

Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону № 1058-IV, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року та 18 листопада 2014 року (справи № 6-131цс12 і № 21-518а14 відповідно)

За наведених обставин, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача спірної компенсації.

З огляду на викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя Донецької області відхилити, а постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 березня 2015 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало