Справа № 755/18359/15-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року,

У с т а н о в и в :

29 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача у здійсненні перерахунку та поновлення виплати їй пенсії за віком, починаючи з 07 жовтня 2009 року;

- зобов'язати відповідача відновити виплату раніше призначеної пенсії, з проведенням усіх перерахунків та індексації пенсії, з урахуванням індексу інфляції, відповідно до статей 27, 28, 40, 42, 43, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у розмірі, визначеному законодавством на момент проведення перерахунку та поновлення виплати пенсії, не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як непрацюючому пенсіонеру, з урахуванням матеріалів пенсійної справи і додатково наданих документів про страховий стаж за період з 07 липня 1989 року по 10 січня 1994 року, що не врахований в пенсійній справі та довідок про заробітну плату, і виплачувати пенсію на банківський рахунок, починаючи з 07 жовтня 2009 року;

- зобов'язати відповідача встановити і виплачувати їй підвищення до пенсії у розмірі надбавки, встановленої для дітей війни, згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1381, починаючи з 07 жовтня 2009 року;

- зобов'язати відповідача виплатити їй компенсацію втрати частини доходу, у зв'язку з несвоєчасною виплатою пенсії та підвищення до пенсії як дитині війни, за період з 07 жовтня 2009 року на день фактичної виплати.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва у поновленні виплати позивачу пенсії за віком, починаючи з 08 вересня 2015 року. Зобов'язано відповідача відновити виплату раніше призначеної пенсії позивачу, починаючи з 08 вересня 2015 року. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нове рішення - про задоволення позову в повному обсязі.

Оскільки апеляційне провадження у справі відкрито лише за апеляційною скаргою позивача, колегія суддів переглядає судове рішення в частині залишених без задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду - скасуванню в частині, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог позивача про поновлення виплати пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 07 вересня 2015 року, суд першої інстанції виходив із того, що нарахування пенсійних виплат здійснюється з дня звернення особи до органу Пенсійного фонду України, а тому, оскільки позивач звернувся до відповідача 08 вересня 2015 року, то його право підлягає захисту саме з вказаної дати. Стосовно решти залишених без задоволення вимог місцевий суд дійшов висновку, що вони не можуть бути задоволені, оскільки мають вирішуватися в порядку розгляду окремого позову у разі неправомірного нарахування пенсії на виконання цього судового рішення.

Проте, з такими висновками суду не можна погодитися в повній мірі.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 є громадянкою України, яка отримувала пенсію до виїзду на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. У зв'язку із виїздом їй було припинено виплату пенсії в Україні.

08 вересня 2015 року позивач, через представника, який діє на підставі довіреності, зверталася до відповідача із заявою про перерахунок і відновлення виплати пенсії, зважаючи на рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно яких передбачалось, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

У вказаній заяві позивач, крім вимог про поновлення виплати їй пенсії, також просила, відповідно до ст. ст. 40, 42, 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» здійснити її перерахунок і виплачувати надбавки, як непрацюючому пенсіонеру; заробітну плату для обчислення пенсії визначити згідно довідки про заробіток за період з 1983 по 1987 роки, із застосуванням при розрахунку її розміру середньої заробітної плати працівників, занятих в галузях економіки України за 2014 рік, за документами, наявними в пенсійній справі, з урахуванням додатково наданих документів про неврахований страховий стаж (за період з 07 липня 1989 року по 10 січня 1994 року), в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; установити й виплачувати підвищення до пенсії в розмірі надбавки, встановленої для дітей війни, відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381; виплатити компенсацію втрати частини доходу, у зв'язку з несвоєчасною виплатою пенсії й указаного підвищення до пенсії, за період з 08 жовтня 2009 року по день фактичної виплати.

Листом від 14 вересня 2015 року №607/09/к-572 відповідачем надано заявнику відповідь, згідно якої повідомлено, що відсутні підстави для поновлення їй виплати пенсії, оскільки Верховною Радою України не ратифіковано Угоду між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулась у суд із даним позовом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

За загальним правилом, установленим частиною першою статті 45 цього Закону, пенсія призначається з дня звернення за нею.

Статтею 49 Закону визначено підстави та порядок припинення виплати пенсії та поновлення такої. Так, згідно частини другої вказаної правової норми поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Системний аналіз наведених та інших норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» свідчить на користь висновку, що після припинення виплати пенсії в органу Пенсійного фонду України відсутній обов'язок щодо здійснення відповідно до чинного законодавства перерахунку розміру такої пенсії до поновлення її виплати, адже перерахунку підлягають лише призначені пенсії.

Як убачається із матеріалів справи, позивачу було припинено виплату пенсії у зв'язку із виїздом до Держави Ізраїль, і на даний час її виплата не поновлена, бездіяльність щодо чого оскаржується позивачем.

Оскільки відмова у перерахунку пенсії позивача була зумовлена відсутністю правових підстав для поновлення її виплати, а не запереченням права останньої на відповідний перерахунок, в тому числі з урахуванням надбавки, яка виплачується дітям війни, колегія суддів доходить висновку, що зобов'язання відповідача відновити виплату позивачу пенсії усуне перешкоди для реалізація права на перерахунок пенсії, про яке вона зазначає у позові.

Із аналізу частини першої статті 2 та частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що судовому захисту підлягають лише порушені права, а не їх можливе порушення в майбутньому.

Колегія суддів наголошує, що на даний час у суду відсутні підстави для висновків про те, що при поновленні позивачу виплати пенсії органом Пенсійного фонду України буде здійснено неналежне нарахування та проводитимуться її виплати в меншому, ніж установлено чинним законодавством, розмірі, і не буде виплачено компенсацію витрати частини доходу.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зобов'язання відповідача провести перерахунок та індексацію пенсії з урахуванням індексу інфляції, відповідно до статей 27, 28, 40, 42, 43, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у розмірі, визначеному законодавством на момент проведення перерахунку та поновлення виплати пенсії, не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як непрацюючому пенсіонеру, з урахуванням матеріалів пенсійної справи і додатково наданих документів про страховий стаж, встановити і виплачувати підвищення до пенсії у розмірі надбавки, встановленої для дітей війни, згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1381, починаючи з 07 жовтня 2009 року, та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу, у зв'язку з несвоєчасною виплатою пенсії та підвищення до пенсії як дитині війни, за період з 07 жовтня 2009 року по день фактичної виплати.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про залишення без задоволення вказаних позовних вимог.

Однак, із висновком місцевого суду стосовно дати, з якої виплата пенсії підлягає поновленню позивачу, колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 дійшов висновку, що положеннями пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, позбавила права пенсіонерів на отримання пенсії у старості, поставивши його у непропорційну та безпідставну залежність від місця проживання.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 лютого 2014 року в справі «Пічкур проти України», обставини якої полягають у запереченні Урядом України права заявника на отримання пенсії за обставин виїзду останнього за кордон, дійшов висновку, що в даному випадку державою допущено порушення статті 14 Конвенції, якою заборонено дискримінацію, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, якою захищається право власності.

Згідно частини другої статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зазначена правова норма кореспондується із обов'язком адміністративного суду застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, що передбачено частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ураховуючи викладене та обставини даної справи, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу уповноважений орган повинен був відновити позивачу виплату пенсії, як громадянину України, яка виїхала на постійне проживання за кордон.

Такий висновок відповідає правовій позиції, яка неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, в постановах від 12 травня 2015 року (справа № 21-180а15) та від 19 травня 2015 року (справа № 21-168а15).

Наведене спростовує висновок суду першої інстанції про те, що нарахування пенсійних виплат здійснюється з дня звернення особи до органу Пенсійного фонду України, а тому, оскільки позивач звернулася до відповідача 08 вересня 2015 року, то її право підлягає захисту саме з вказаної дати.

Частина друга статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пов'язує поновлення виплати пенсії зі з'ясуванням обставин та наявністю умов її виплати (в даному випадку - рішення Конституційного Суду України), а не з днем звернення до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшовши висновку про необхідність поновлення права позивача з 08 вересня 2015 року, помилково застосував норми матеріального та процесуального права, позаяк право позивача було порушене не після звернення до територіального органу Пенсійного фонду України, а внаслідок бездіяльності останнього, починаючи з 07 жовтня 2009 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в адміністративному процесуальному законодавстві встановлено строки звернення до суду за захистом порушених права, свобод та інтересів, а також передбачені наслідки їх пропуску.

При розгляді даної справи суд першої інстанції не звернув увагу на дотримання позивачем строків звернення до суду.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини першої статті 100 цього Кодексу адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Оскільки виплата пенсії носить щомісячний регулярний характер, позивач дізналась про порушення своїх прав після того, як у територіального органу Пенсійного фонду України виникли підстави для поновлення виплати їй пенсії та після нездійснення вказаних виплат, тобто в жовтні 2009 року.

Ураховуючи наведені процесуальні норми, а також те, що позивач звернулась у суд 29 вересня 2015 року, за період вимог з 07 жовтня 2009 року по 28 березня 2015 року (включно) нею пропущено строк звернення за захистом своїх прав та інтересів. Поважних причин пропуску даного строку позивачем не наведено, і судом не встановлено.

Отже, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва у поновленні виплати пенсії за віком та про зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії підлягають задоволенню з 29 березня 2015 року, а відповідні вимоги, заявлені за період з 07 жовтня 2009 року по 28 березня 2015 року (включно) мають бути залишені без розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, тобто правильно по суті вирішив спір, однак помилково застосував норми матеріального та процесуального права, що, відповідно до пункту 1 статті 201 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для зміни судового рішення.

Разом з тим, на підставі частини першої статті 203 та пункту 9 частини першої статті 155 Кодексу, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині залишених без задоволення вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 28 березня 2015 року (включно), з ухваленням нового рішення - про залишення позову в цій частині без розгляду.

У іншій частині постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі частини першої статті 200 Кодексу, як законна та обґрунтована.

Керуючись ст.ст. 155, 160, 195, 197, 198, 200, 201, 202, 203, 205, 207, 212, 254 КАС України,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року скасувати в частині залишення без задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва у поновленні виплати ОСОБА_2 пенсії за віком та про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва відновити ОСОБА_2 виплату пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 28 березня 2015 року включно.

Адміністративний позов ОСОБА_2 в указаній частині залишити без розгляду.

У частині задоволених позовних вимог постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року змінити.

Викласти абзаци другий і третій резолютивної частини постанови в наступній редакції:

«Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва у поновленні виплати ОСОБА_2 пенсії за віком, починаючи з 29 березня 2015 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_2, починаючи з 29 березня 2015 року».

У решті постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Шелест С.Б.

Пилипенко О.Є.