Справа № 826/25248/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 березня 2016 року № 826/25248/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Генеральної прокуратури України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України № 1263ц від 11.08.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

2. Поновити ОСОБА_1 на роботі в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу.

3. Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.08.2015 р.

4. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначила, що допущенні відповідачем порушення норм трудового законодавства призвели до порушення її трудових прав, а тому останні підлягають відновленню.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі, оскільки вважає, що її звільнення відбулося із порушенням норм чинного законодавства.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила суд відмовити в їх задоволенні з огляду на їх необґрунтованість. Вважає, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора України видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 17.12.2015 р. сторони заявили усне клопотання про подальший розгляд справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Наказом Генерального прокурора України від 16.10.2014 р. № 2457ц ОСОБА_1 призначено на посаду старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України.

У зв'язку з набранням чинності окремих положень Закону України «Про прокуратуру» наказом Генерального прокурора України від 08.12.2014 № 72шц у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України ліквідовано Головне управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією. Його загальну штатну чисельність 259 одиниць зараховано до резерву Генеральної прокуратури України.

Виконувачем обов'язків Генерального прокурора України 11.08.2015 р. видано наказ № 1263ц про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Позивач, вважаючи звільнення протиправним, звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Досліджуючи спірний наказ на предмет відповідності вимогам частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на наступне.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в Законі України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року N 3723-XII.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивач перебувала на публічній, тобто державній службі, а саме на посаді старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України.

Як вже зазначалось, суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну службу». Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Спеціальним законодавством урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою удосконалення організації роботи, на підставі ст. ст. 14, 15 Закону України «Про прокуратуру» від 1991 року, наказом Генерального прокурора України від 08.12.2014 № 72 шц внесено зміни до структури та штатного розпису Генеральної прокуратури України.

Внаслідок таких змін ліквідовано Головне управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією (штатна чисельність 259 одиниць), управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату (штатна чисельність 54 одиниці), управління наглядової діяльності у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури (штатна чисельність 45 одиниць), загальною штатною чисельністю - 358 одиниць. Цим же наказом у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України утворено Головне управління процесуального керівництва та нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, у сфері транспорту та у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури штатною чисельністю 263 одиниці.

Працівники нового підрозділу призначалися на посади за процедурою, передбаченою п. 5 Порядку підготовки матеріалів для призначення працівників на посади, які входять до номенклатури Генерального прокурора України та, які погоджуються з Генеральною прокуратурою України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17.09.2014 № 100.

Як зазначив відповідач, заміщення посад у центральному апараті Генеральної прокуратури України здійснюється після вивчення матеріалів особових справ та інших даних, що характеризують працівника, його рапорту, погодженого з керівником самостійного структурного підрозділу та заступником Генерального прокурора України згідно з розподілом обов'язків, а також складеної за результатами вивчення рекомендації керівника структурного підрозділу, підписаної ним та заступником Генерального прокурора України, переданої до кадрового підрозділу Генеральної прокуратури України для подальшого опрацювання та доповіді Генеральному прокурору України.

Працівниками відділу роботи з кадрами центрального апарату Генеральної прокуратури України 02.06.2015 у кабінеті 603 Генеральної прокуратури України 02.06.2015 ОСОБА_1 було попереджено про можливе звільнення з вказаної посади, відповідно до п. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України.

Одночасно з метою подальшого працевлаштування позивачу запропоновано вакантні посади, згідно з додатком до попередження про вивільнення від 02.06.2015 № 11/1-1425 вих-15. Від ознайомлення із попередженням та отримання його в письмовій формі ОСОБА_1 відмовилася, про що того ж дня було складено відповідний акт.

ОСОБА_1 02.06.2014 р. подала рапорти на посади старшого прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління захисту прав і свобод дітей, старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури.

З метою додержання процедури призначення на посади в центральному апараті Генеральної прокуратури України, кадровим підрозділом рапорти ОСОБА_1, разом із довідками-об'єктивками, направлено до управління захисту прав і свобод дітей та управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури.

За результатами розгляду рапорту начальником управління захисту прав і свобод дітей ОСОБА_2 повідомлено, що у зв'язку з наступним скороченням штатної чисельності управління на 20%, потреба у заповненні наявних у чинному штатному розписі вакантних посад відсутня.

Виконувач обов'язків начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури ОСОБА_3, повідомив, що управлінням підібрано кандидатів на заміщення вакантних посад та 04.06.2015 на одну з них вже призначено ОСОБА_4, який працює в органах прокуратури з вересня 1989 року, а в Генеральній прокуратурі України - з серпня 2004 року. Відносно другого кандидата на час отримання рапорту від ОСОБА_1 розпочато спецперевірку. Крім того, внаслідок часткової зміни структури та штатного розпису управління не працевлаштовано 7 оперативних працівників управління, посади яких було виведено з його штатного розпису.

Про результати розгляду рапортів ОСОБА_1 09.06.2015 р. поінформовано працівником кадрового підрозділу телефоном.

Крім того, відповідач, обґрунтовуючи правомірність звільнення позивача зазначає, що з, урахуванням вимог ст. 40 КЗпП України, роботодавець вправі на свій розсуд вирішувати питання про розірвання трудового договору за наявності встановлених законом підстав. У даному випадку - зміни в організації виробництва і праці.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України за більш кваліфікованими працівниками визнається переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

11.08.2015 працівником кадрового підрозділу в телефонному режимі ОСОБА_1 повідомлено про необхідність з'явитися до відділу роботи з кадрами центрального апарату для ознайомлення з вищевказаним наказом, отримання трудової книжки, а також направлено рекомендованого листа з цих питань. У телефонній розмові ОСОБА_1 повідомила, що знаходиться на лікарняному, однак підтверджуючих документів до Генеральної прокуратури України не надала.

Статтею 30 Закону N 3723-XII передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у КЗпП. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена у разі: порушення умов реалізації права на державну службу; недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 Закону N 3723-XII; досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби; відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії; виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі; відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 Закону N 3723-XII; притягнення державного службовця до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, пов'язані з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Слід зазначити, що припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці має враховуватися переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Однак відповідачем не було враховано, що на утриманні у позивача перебуває двоє малолітніх дітей, а також безперервний стаж роботи в органах прокуратури з 2002 року.

З особової справи позивача вбачається, що остання має 16 заохочень, нагороджена нагрудним знаком «За сумлінну службу в органах прокуратури».

Твердження відповідача про те, що позивач не має безперервного стажу роботи з 2012 р., а також те, що вона виховує дітей, разом із чоловіком, не можуть бути прийняті судом до уваги, з огляду на їх необґрунтованість, позаяк закон містить імперативну норму для надання переваги в залишенні на роботі, а саме сімейним - при наявності двох і більше утриманців. При цьому слід зазначити, що стаж роботи позивача в органах прокуратури ставить більше 12 років, що вбачається з її особової справи. Доводи відповідача, що з 2012 р. трудовий стаж позивача не є безперервним, доказами не підтверджується.

Суд враховує, що позивач має високу кваліфікацію, тривалий безперервний трудовий стаж у даному підрозділі Генеральної прокуратури України. Крім того, доводи відповідача не підтверджують реалізацію права позивача на переважне право залишення на роботі.

Так, наказом Генерального прокурора України від 16.07.2015 р. № 55-шц затверджено нову структуру Генеральної прокуратури України, в якій створено, зокрема:

- управління організаційно-аналітичного забезпечення діяльності керівництва;

- управління взаємодії з державними органами;

- управління роботи з кадрами;

- управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ;

- управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України;

- управління нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби;

- управління з розслідування корупційних злочинів, скоєних службовими особами, які займають особливо відповідальне становище;

- управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю;

- управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з корупційними злочинами;

- управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату;

- управління представництва інтересів громадян та держави в суді;

- управління підтримання державного обвинувачення в суді;

- управління нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру;

- управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури та інші.

Таким чином зміни у структурі Генеральної прокуратури України пов'язані саме з реорганізацією відповідача, а не зі зміною в організації праці.

Доказів того, що позивачу пропонувалися вакантні посади у Генеральній прокуратурі України, з урахуванням її досвіду роботи та кваліфікації, матеріали справи не містять.

Окрім того, відповідачем не проведено порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Як свідчать матеріали справи, звільнення позивача відбулося під час її тимчасової непрацездатності, що підтверджується наявним в матеріалах справи листком непрацездатності АГЧ № 585669 від 10.08.2015 р.

Водночас, як вбачається з листа Генеральної прокуратури України від 16.10.2015 р. № 11/1-2238 вих. 15 позивача проінформовано, що відповідно до наказу Генерального прокурора України від 14.08.2015 р. № 1272-ц, у разі підтвердження перебування ОСОБА_1 на лікарняному, дату звільнення (11.08.2015 р.) буде перенесено на останній день хвороби.

На час розгляду даної справи, наказом Генеральної прокуратури України № 1947ц від 23.12.2015 р. внесено зміни до наказу виконувача обов'язків Генерального прокурора України від 11.08.2015 р. № 1263ц, яким змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 11.08.2015 р. на 25.08.2015 р. та скасовано наказ виконувача обов'язків Генерального прокурора України від 14.08.2015 р. № 1272ц про перенесення дати звільнення.

Зважаючи на вищевикладене, та враховуючи, що змін в організації праці не відбулося, суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням ст.ст. 36, 42, 43 КЗпП України, оскільки Генеральною прокуратурою України не було виконано свого обов'язку, не враховано права позивача на переважне залишення на роботі та не запропоновано іншу вакантну посаду у новостворених управліннях.

Органи публічної влади, посадові особи, які наділені владними повноваженнями зобов'язані дотримуватись принципу законності, закріпленого в частині другій статті 19 Конституції України, за яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось без дотримання вимог, гарантій, передбачених КЗпП України щодо вивільнення працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, необґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття наказу, нерозсудливо.

За таких обставин суд приходить до висновку, що наказ Генеральної прокуратури України № 1263ц від 11.08.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять (ч. 2 ст. 11 цього ж Кодексу).

З урахуванням наведених вище норм, а також беручи до уваги те, що наказом виконувача обов'язків Генерального прокурора України № 1263ц від 11.08.2015 р. ОСОБА_1 звільнено з займаної посади, а наказом Генеральної прокуратури України № 1947ц від 23.12.2015 р. внесено зміни до наказу виконувача обов'язків Генерального прокурора України від 11.08.2015 р. № 1263ц, яким змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 11.08.2015 р. на 25.08.2015 р., останній також суд визнає протиправним.

Оскільки судом встановлено, що позивача було звільнено з займаної посади без законної підстави, її право повинно бути відновлене шляхом поновлення на посаді старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд має керуватися критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, згідно з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність його дій, водночас позивачем доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для їх задоволення.

Керуючись статтями 69 - 71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України № 1263ц від 11.08.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України № 1947ц від 23.12.2015 р. в частині зміни дати звільнення ОСОБА_1 з 11.08.2015 р. на 25.08.2015 р.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 26.08.2015 р.

5. Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.08.2015 р. по день поновлення на роботі.

6. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 26.08.2015 р. та присудження виплати їй заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук