Справа № 753/23294/15-а
Суддя: Каліушко Ф. А.
Дата ухвалення: 2016-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2-а/753/143/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. суддя Дарницького районного суду міста Києва Каліушко Ф.А., розглянувши в приміщенні суду в місті Києві у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районні м. Києва (далі по тексту - відповідач, УПФУ в Дарницькому районі м. Києва) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Адміністративний позов мотивований тим, що відповідно до постанови Верховної Ради України «Про звільнення судді» №3791-VI від 22.09.2011 ОСОБА_1 була звільнена з посади судді Верховного Суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року, зобов'язано УПФУ в Дарницькому районі м. Києва провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці, починаючи з 08 липня 2013 року з урахуванням довідки, наданої Верховним Судом України щодо розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та сплачувати його у розмірі 84% від суми 22 366,50 грн.

19.11.2015 позивач звернулась до УПФУ в Дарницькому районі м. Києва із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, додавши до неї довідку Верховного Суду України про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці, у відповідності до якої станом на 01 вересня 2015 року розмір зазначеної суддівської винагороди становить 26 871 грн.

Листом УПФУ в Дарницькому районі м. Києва від 26.11.2015 року за №679/111-632 позивачу було відмовлено у перерахунку пенсії (довічного грошового утримання) як судді Верховного Суду України у відставці, оскільки з 01.06.2015 пенсії у порядку та на умовах, визначених Законом «Про судоустрій та статус суддів», не проводиться.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що призвели до порушення її конституційних прав, як судді у відставці, на належне матеріальне забезпечення у відповідності до змісту та обсягу існуючих гарантій незалежності суддів у відставці, а тому просить суд захистити її порушене право шляхом визнання дій УПФУ в Дарницькому районі м. Києва щодо відмови їй в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання як судді Верховного Суду України у відставці протиправними та зобов'язати його провести відповідний перерахунок починаючи з 01 вересня 2015 року з урахуванням наданої Верховним Судом України довідки щодо розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та сплачувати його у розмірі 84% від суми 26 871грн., тобто у сумі 22 571,64 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 4 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Відповідач направив до суду письмові заперечення, згідно яких проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема, письмові заперечення відповідача обумовлюються посиланням на приписи п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2.03.2015 року за №213-VIII, згідно яких з 01.06.2015 спеціальні види пенсій (довічного грошового утримання), зокрема й суддям у відставці не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються. Таким чином, УПФУ в Дарницькому районі м. Києва діяло відповідно до норм чинного законодавства.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи дійшов висновку, що вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Верховної Ради України «Про звільнення судді» №3791-VI від 22.09.2011 ОСОБА_1 була звільнена з посади судді Верховного Суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Позивач перебуває на обліку в УПФУ в Дарницькому районі м. Києва та, як суддя у відставці, отримує щомісячне довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у розмірі 84% грошового утримання працюючого судді.

Відповідно до довідки Верховного Суду України про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці, станом на 01 вересня 2015 року розмір зазначеної суддівської винагороди становить 26 871 грн.

19.11.2015 позивач звернулась до УПФУ в Дарницькому районі м. Києва із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі зазначеної довідки Верховного Суду України.

УПФУ в Дарницькому районі м. Києва листом від 26.11.2015 року за №679/111-632 відмовив позивачу з посиланням на приписи п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2.03.2015 року за №213-VIII, згідно яких з 01.06.2015 спеціальні види пенсій (довічного грошового утримання), зокрема й суддям у відставці, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Однак, з мотивами відмови відповідача суд не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень у тому числі органів державної влади.

Згідно з чч. 1-3 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, Конституція України у п. 9 ч. 5 цієї статті передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку.

Виходячи з аналізу законодавства та змісту поняття «право судді на відставку» його слід розуміти як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення після відставки.

Таким чином, право судді на відставку, передбачене у п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України означає одночасне поєднання двох складових: по-перше, припинення суддівських повноважень та по-друге - призначення належного матеріального забезпечення.

Крім того, за своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді і виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, виступаючи фінансовою гарантією суддівської незалежності.

Такий висновок ґрунтується й на аналізі інших нормативних актів та рішень як Європейського Суду з прав людини так і Конституційного суду України.

Так в пункті 7 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді.

Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

В рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 року №4-рп/2007 зазначено, що щомісячне довічне грошове утримання судді це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у Конституції України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Це положення узгоджується ч. 3 ст. 22 Конституції України.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 частина третя, речення перше, друге, третє частини п'ятої статті 138 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 8 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», стаття 2 Закону України №3668-VI у частині поширення її дії на Закон України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»; абзац другий пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3668-VI, зі змісту якого вбачається, що виплата суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, - визнані неконституційними. Тобто визнано неконституційними, серед іншого, положення Закону №3668-VI, якими довічне грошове утримання суддів у відставці обмежувалося 80 % розміру від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також обмежувався розмір пенсії або довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 3.06.2013 року №3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 1.12.2004 року №19-рп/2004, від 11.10.2005 року №8-рп/2005, від 22.05.2008 року №10-рп/2008.

Пунктом 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Згідно ч. 1 ст. 126 Основного Закону України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. У пп. 8, 11 ч. 4 ст. 48 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII зазначено, що незалежність судді у тому числі, забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням та правом судді на відставку.

Крім того, ч. 6 ст. 48 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України (ст. 22) гарантій незалежності судді.

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 3.06.2013 року №3-рп/2013, від 22.05.2008 року №10-рп/2008, від 11.10.2005 року №8-рп/2005).

Натомість приписами Закону № 213-VIII, на який в обґрунтування своєї правової позиції посилається відповідач, було внесено зміни до спеціального Закону «Про судоустрій і статус суддів» у частині обмеження граничного розміру довічного грошового утримання суддів у відставці та зміни відсотку, з якого обчислюється розмір довічного грошового утримання, які неодноразово були визнані рішеннями Конституційного Суду України неконституційними.

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Такі зміни суперечать Конституції України та рішенням Конституційного суду.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Це підтверджується й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з п. 54 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки (Рекомендація № CM/REC(2010)12) «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці».

Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 4 листопада 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН.

Цей підхід підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини.

Тож, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою (пенсією), але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних (законних) очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при видаленні його з посади (відставки), яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Разом із тим починаючи з 1992 року - з часу прийняття Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862-ХІІ в Україні понад 20 років на конституційному (пп. 2, 9 ч. 5 ст. 126 Основного Закону України) та законодавчому (ст. 43 Закону України №2862-ХII, ст. 138 Закону №2453-VI, ст. 141 Закону №2453-VI у редакції Закону 192-VIII) рівнях гарантувалось право судді на відставку та отримання суддями за наявності стажу на посаді судді не менше 20 років, виплати щомісячного довічного грошового утримання в розмірі максимально наближеному до розміру суддівської винагороди.

Судді, у свою чергу, мали законні правомірні очікування отримувати задекларований державою розмір щомісячного довічного грошового утримання, як один з елементів гарантій їх незалежності.

При цьому, 28.03.2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, яким викладено в новій редакції всі положення Закону України від 7.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Частина третя статті 141 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII передбачала, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Зазначена норма була прийнята, однак не була практично реалізована, оскільки відповідно до Закону №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» вказана частина набула нового змісту, згідно з яким:

1) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді;

2) вилучено речення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді в разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Частиною 5 Закону України №213-VIII щомісячне довічне грошове утримання обмежено до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Згідно п. 5 Прикінцевих положень вказаного Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру, «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Саме зазначена норма з'явилася підставою для відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, що порушує її конституційні права та суперечить нормам стст. 21, 22 Конституції України, оскільки особа не може бути позбавлена набутого на підставі закону права шляхом прийняття нового закону.

Аналогічна правова позиція, яка відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, висловлена Верховним Судом України у постановах від 9.06.2015 у справі № 21-472а15 та від 17.03.2015 у справі № 21-429а14.

Зазначене також узгоджується і з загальнотеоретичним принципом, закріпленим і у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Із змісту розділу IX Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вбачається, що єдиним видом грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, є суддівська винагорода, яка в свою чергу складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (зі змінами, внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015) встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Аналізуючи наведені положення, суд приходить до висновку про те, що в усіх випадках розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має визначатись виходячи з розміру грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні вимог, виходячи з положень ст. 22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що вона має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, передбаченому ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції від 12.02.2015).

Разом з цим, за правилами ч. 2 ст. 48 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» закони, постанови та інші акти Верховної Ради, що набрали чинності, скасуванню Верховною Радою не підлягають, вони можуть бути визнані Верховною Радою такими, що втратили чинність.

Таким чином, слід дійти висновку про відсутність підстав вважати, що у зв'язку зі скасуванням норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з 01.06.2015 пенсії не призначаються і раніше призначені пенсії не перераховуються.

Відтак, посилання представника відповідача на положення пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, як на підставу для відмови в перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях ч. 2 ст. 48 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України».

Враховуючи вищевикладене та виходячи з відсутності даних, які б свідчили, що на час виникнення спірних правовідносин відповідні норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втратили чинність, суд дійшов висновку про те, що норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції закону від 12.02.2015 № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») в частині можливості виплати суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання в розмірі не більше ніж 90 %, на час виникнення спірних правовідносин є чинними.

Отже «Прикінцеві положення» Закону №213-VIII носять загальний характер, прийняті під умовами неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах і фактично не визнають такими, що втратили чинність норми ст. 141 спеціального закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права судді у відставці і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді конкретної справи застосовує Конституцію України, як акт прямої дії, так як рішення суду повинно ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Враховуючи те, що позивач є суддею у відставці, з огляду на положення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню стст. 8, 19, 22, 126 Конституції України, а також ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (зі змінами, внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015). У зв'язку з чим, дії відповідача щодо відмови у перерахунку розміру довічного утримання судді є такими, що порушують права та інтереси позивача і суперечить Конституції України та Закону України, який прийнятий на основі Конституції України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог щодо визнання протиправними зазначений дій відповідача та зобов'язання його провести перерахунок та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1 як судді Верховного Суду України у відставці у розмірі 84% на підставі довідки Верховного Суду України про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного грошового утримання судді №25-3923/0/8 від 13.11.2015 року, починаючи з 01 вересня 2015 року, без обмеження максимальним розміром.

Водночас не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визначення розміру щомісячного довічного утримання саме у грошовому виразі, оскільки повноваження стосовно проведення перерахунку та виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) належить виключно відповідачу і не може бути здійснено судом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї відмови у задоволенні заяви позивача, через що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У зв'язку з задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 487,20 грн. відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України.

На підставі викладеного та враховуючи рішення Конституційного Суду України: від 20.03.2002 року №5-рп/2002; від 1.12.2004 року №19-рп/2004; від 11.10.2005 року №8-рп/2005; від 18.06.2007 року № 4-рп/2007; від 22.05.2008 року №10-рп/2008; від 3.06.2013 року №3-рп/2013, а також керуючись стст. 3, 6, 8, 19, 21, 22, 46, 55, 58, п. 14 ч. 1 ст. 92, 126 Конституції України; стст. 141, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону № 192-VIII; ч. 2 ст. 48 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України»; стст. 2, 9, 69-71, 89, 94, 97, ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва щодо відмови в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 як судді Верховного Суду України у відставці протиправними.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва провести перерахунок та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1 як судді Верховного Суду України у відставці у розмірі 84% на підставі довідки Верховного Суду України про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного грошового утримання судді №25-3923/0/8 від 13.11.2015 року, починаючи з 01 вересня 2015 року, без обмеження максимальним розміром.

На підставі пп. 1, 2 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України присудження щомісячного довічного грошового утримання в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

У задоволенні решти вимог адміністративного позову - відмовити.

Судові витрати у розмірі 487,20 грн. присудити ОСОБА_1 з Державного бюджету України.

Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами протягом десяти днів з дня отримання копії постанови шляхом подачі апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.