Справа № 813/6427/15
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року Справа № 813/6427/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грень Н.М.,

суддя Кузан Р.І.,

суддя Хома О.П.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.,

позивач ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

представник позивача ОСОБА_3,

представник відповідача 1 та 2 ОСОБА_10.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Львівській області, Державної виконавчої служби України, про визнання постанови незаконною, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Львівській області, Державної виконавчої служби України в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач фактично просить: визнати постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.10.2015 року незаконними; визнати протиправною бездіяльність відповідачів; визнати протиправними дії державного виконавця ОСОБА_10. при прийнятті постанов про закінчення виконавчих проваджень від 15.10.2015 року ВП№15410374, ВП№15409960 та постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову відповідно до ст. 117 КАС України; притягнути винних осіб до відповідальності; винести окрему ухвалу за бездіяльність відповідачів; накласти штраф на працівників Державної виконавчої служби у Львівській області ОСОБА_5, ОСОБА_10., ОСОБА_6, ОСОБА_7 та директора департаменту ДВС України ОСОБА_11, згідно ст. 267 КАС України 30 мінімальних заробітних плат; стягнути моральну шкоду в сумі 50 тис. гривень з відповідачів сумарно; стягнути за правову допомогу 5 тисяч гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконанні у відділі примусового виконання управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебувають виконавчі листи: №2а-1041 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26.04.2005 року, виданий Львівським окружним адміністративним судом 30.12.2008 року, ВП№15409960 та виконавчий лист №2а-1041 про зобов'язання Винниківської міської ради здійснити відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1: про визнання недійсним попереднього запису про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника голови м. Винник з соціально-економічних питань з 26.04.2005 р., ВП15410374, виданий Львівським окружним адміністративним судом 30.09.2009 року. Однак, державним виконавцем 15.10.2015 року винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень з виконання вказаних виконавчих документів. Зазначає, що рішення суду від 30.12.2008 року, на підставі якого видані виконавчі листи не виконано, а тому державним виконавцем безпідставно винесено оскаржувані постанови. Крім того, своїми незаконними діями, тривалим невиконанням рішення суду, а в результаті, безпідставним винесенням постанов про закінчення виконавчих проваджень відповідачі нанесли ОСОБА_1 значну моральну шкоду, яка полягає у неможливості оформити пенсію по інвалідності з 28.10.2014 року по теперішній час та працевлаштуватись. Вказане призвело до матеріальних і моральних страждань, суттєвого погіршення умов життя, а насамперед здоров'я.

Позивач та представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити.

Представник відповідачів - Головного управління юстиції у Львівській області та Державної виконавчої служби України проти позову заперечив з підстав, аналогічних викладеним у письмових запереченнях долучених до матеріалів справи. Зокрема зазначив, що при виконанні вищевказаних виконавчих документів державним виконавцем вжито вичерпних заходів примусового виконання, передбачених статтями 75,76,89 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: 02.09.2015 року та 17.09.2015 року накладено штрафи на боржника та 18.09.2015 року скеровано подання до Головного управління МВС України у Львівській області про внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно службових осіб боржника за ознаками складу злочину, передбаченого статтею 382 КК України. Крім того, зазначив, що начальником відділу при здійсненні контролю за діями державного виконавця 24.12.2015 року винесено постанови про скасування процесуальних документів - постанов державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з чим державним виконавцем 24.12.2015 року винесено постанови про відновлення виконавчих проваджень №15409960 та №15410374, а тому просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, а також ті, які мають значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

На виконанні у відділі примусового виконання управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебувають виконавчі листи №2а-1041 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26.04.2005 року ВП№15409960, виданий Львівським окружним адміністративним судом 30.12.2008 року та виконавчий лист №2а-1041/2008 про зобов'язання Винниківської міської ради здійснити відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1: про визнання недійсним попереднього запису про звільнення за п. 4. Ст. 40 КЗпП України про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26.04.2005 року ВП№15410374, виданий Львівським окружним адміністративним судом 30.09.2009 року, на підставі постанови від 30.12.2008 року

Постановою від 30.12.2008 року у справі №2а-1041/08/1370 задоволено позов ОСОБА_1 до Винниківської міської ради про визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заборгованості по сплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Державним виконавцем ОСОБА_10 15.10.2015 року винесено постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів №2а-1041 від 30.12.2008 року ВП№15409960 та №2а-1041/2008 від 30.09.2009 року ВП №15410374.

При прийнятті рішення про закінчення вказаних виконавчих проваджень державним виконавцем встановлено, що боржником рішення суду не виконано, у зв'язку із чим постановами державного виконавця накладено штраф ВП №15409960 в сумі 1020,00 грн. та ВП №15410374 в сумі 1020,00 грн. Одночасно письмовими вимогами державного виконавця від 02.09.2015 року повторно зобов'язано боржника відповідно до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» виконати рішення суду. Оскільки боржником рішення суду не виконано, постановами державного виконавця від 17.09.2015 року накладено штраф ВП№15410374 в сумі 204,00 грн. та ВП №15409960 в сумі 204,00 грн., скеровано подання до ГУ МВС України у Львівські області про внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно службових осіб боржника за ознаками складу злочину, передбаченого статтею 382 КК України та відповідно до ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено оскаржувані постанови про закінчення виконавчого провадження.

Заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальником управління державної виконавчої служби ОСОБА_9 проведено перевірку виконавчих проваджень №15410374 та №1549960.

На підставі вказаної перевірки заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальником управління державної виконавчої служби ОСОБА_9 винесено Постанови про наслідки перевірки виконавчих проваджень №44244/0/П-69 ВП №15409960 та №44244/0/П-66 ВП №15410374 від 11.12.2015 року, якими дії державного виконавця ОСОБА_10. визнані такими, що не відповідають вимогам статей 11, 75 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі заяв представника стягувача ОСОБА_3 від 15.12.2015 року про скасування постанов про закінчення виконавчих проваджень, начальником ВПВР ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_6 24.12.2015 року при здійсненні контролю за діями державного виконавця при примусовому виконанні виконавчих листів №2а-1041/2008 від 30.09.2009 року та №2а-1041 від 30.12.2008 року, винесено постанови про скасування постанов про закінчення виконавчого провадження від 15.10.2015 року, виданих державним виконавцем ОСОБА_10.

Постановами старшого державного виконавця ВПВУДВС ГТУЮ у Львівській області від 24.12.2015 року відновлено виконавчі провадження ВП№15410374 та ВП№15409960 з виконання виконавчих листів №2а-1041/2008 від 30.09.2009 року та №2а-1041 від 30.12.2008 року.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», основним завданням відділу є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Відповідно до статті 1, 2 Закону України "Про державну виконавчу службу" державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

У своїй діяльності відділ державної виконавчої служби керується Конституцією України, законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України і Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі.

За змістом ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Нормами п. 11 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено,що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст 75 ЗУ «Про виконавче провадження» У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Частиною 2 ст. 89 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби врегульовано ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до ч. 4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що державним виконавцем ОСОБА_10 18.09.2015 року за вих. №09.1-45/В8 та №09.1-45/В8 скеровано до ГУ МВСУ у Львівській області Подання (повідомлення) про внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно боржника за ознаками складу злочину, передбаченого статтею 382 КК України та винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень.

У той же час приписами статті 83 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

З досліджених під час розгляду адміністративної справи постанов про наслідки перевірки виконавчого провадження №44244/0/П-69 та ;44244/0/П-66, а також постанов про скасування процесуального документу від 24.12.2015 року ВП» 15409960 та ВП №15410374 судом встановлено, що дії державного виконавця ОСОБА_10. при прийнятті рішення про закінчення вказаних виконавчих проваджень суперечать приписам статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: державним виконавцем не здійснено всіх необхідних заходів для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі про примусове виконання рішення. Вказане свідчить про протиправність дій державного виконавця при прийнятті рішення про закінчення виконавчих проваджень ВП№15409960 та ВП№15410374.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно Рішення Конституційного суду України від 26.06.2013 року у справі №5-рп/2013 за конституційним зверненням акціонерної компанії «Харківобленерго» щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини 2 статті 17, пункту 8 частини 1 статті 26, частини 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» за змістом якого вбачається, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У цьому контексті вартою уваги видається правова позиція, висловлена у рішенні Євросуду у справах "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine) від 27.07.2004 р., " в якому зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне зобов'язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід'ємною частиною судового процесу.

Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року.

З огляду на те, що виконання судового рішення є невід'ємним елементом права на справедливий суд, органи та посадові особи державної виконавчої служби повинні використовувати свої повноваження для повного та своєчасного виконання судових рішень, а не вишукувати формальні підстави для їх не виконання.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправними дій державного виконавця ОСОБА_10. щодо прийняття постанов про закриття виконавчих проваджень ВП №15410374 та ВП №15409960 від 15.10.2015 року.

Щодо позовних вимог про накладення штрафу на працівників ДВС згідно ст. 267 КАС України, суд зазначає, що такі не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від десяти до тридцяти мінімальних заробітних плат.

З метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль є спеціальним видом провадження в адміністративному судочинстві, відмінним від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці усіх обставин, що перешкоджають виконанню постанови суду та реальному відновленню порушених прав.

Спеціальна мета судового контролю та процесуальні особливості його здійснення зумовлюють неможливість вирішення питань, пов'язаних з контролем за виконанням судового рішення в порядку позовного провадження шляхом пред'явлення до суду окремого позову, крім випадків, передбачених ст. 181 КАС України, про що прямо зазначено у ч. 12 ст. 267 КАС України.

Таким чином, суд звертає увагу, що накладенню штрафу за невиконання рішення суду передує перш за все наявність рішення суду, прийнятого судом, а також встановлення судом строку на подання звіту про виконання такого рішення суду.

Що стосується позовної вимоги про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову відповідно до ст. 117 КАС України то суд зазначає, що за своєю суттю така позовна вимога є заходом забезпечення позову, який регулюється положеннями статті 117, 118 Кодексу адміністративного судочинства України, тому така вимога не може бути позовною вимогою, а викладається у формі окремого клопотання про забезпечення позову.

Щодо позовної вимоги про винесення окремої ухвали за бездіяльність відповідачів, суд зазначає, що така не підлягає задоволенню, оскільки, постановлення окремої ухвали є правом, а не обов'язком суду.

Щодо позовних вимог про притягнення винних осіб до відповідальності, суд зазначає, що відповідно до ч. 2,3 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації. Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції.

Системний аналіз положень ст. 17 КАС України дає підстави стверджувати, що справи про притягнення осіб до відповідальності не відносяться до юрисдикції адміністративних судів, а тому у задоволенні вказаних позовних вимог належить відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн. з відповідачів сумарно, суд зазначає.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Питанням практики застосування положень щодо відшкодування моральної шкоди присвячена Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з п. 4 якої позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Рішенням суду від 30.12.2008 року позивача поновлено на посаді заступника голови з соціально економічних питань з 26.04.2005 року та зобов'язано Винниківську міську раду здійснити відповідні записи у трудовій книжці позивача, однак виконання вказаного рішення відбувається більше ніж 7 років, що є порушенням розумних строків виконання судових рішень, та не могло не супроводжуватися моральними стражданнями позивача, втратою нормальних життєвих зв'язків, додатковими зусиллями спрямованими на організацію свого життя, втратою здоров'я. За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь позивача 5000,00 грн. (п'ять тисяч гривень). Крім того, суд зазначає, що таку належить стягнути з Головного управління юстиції у Львівській області, оскільки саме на управління покладено обов'язок вжити всіх необхідних заходів для своєчасного та повного виконання судового рішення.

Щодо позовної вимоги про стягнення коштів на правову допомогу в сумі 5000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на правову допомогу.

Позивачем до матеріалів справи долучено Договір про правову допомогу від 14.02.2012 року, Довідку від 04.02.2016 року та Акт виконаних робіт від 04.02.2016 року. Однак, з наданих документів неможливо встановити за який період надавались вказані послуги, оскільки, як зазначалось, договір датований 2012 роком, крім того, неможливо встановити в межах якої саме справи такі були надані. Щодо долученого акту виконаних робіт, то з такого неможливо встановити перелік послуг, наданих виконавцем. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. є, необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в частині визнання протиправними дій державного виконавця ОСОБА_10. щодо прийняття постанов про закінчення виконавчого провадження ВП №15410374 та ВП №15409960, а також стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., у задоволенні інших позовних вимог належить відмовити.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно доКонституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог і на підставі п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 162 КАС України вважає за необхідне адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Відповідно до ст. .94 КАС України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 7-14, 17-20, 69-71, 86, 94, 158-163, 167, 181 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправними дії державного виконавця ОСОБА_10., щодо прийняття постанов про закінчення виконавчого провадження від 15.10.2015 року ВП №154409690 та від 15.10.2015 року ВП №15410374.

3.Стягнути з Головного управління юстиції у Львівській області () 5000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ЄДРПОУ НОМЕР_1).

4.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Головуючий суддя Грень Н.М.

Суддя Кузан Р.І.

Суддя Хома О.П.

Повний текст постанови складено та підписано 14.03.2016 року.