Справа № 815/317/16
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/317/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 год. 01 хв.

11 березня 2016 року м. Одеса

У залі судових засідань № 25

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л. І.

судді - Андрухіва В. В.

судді - Вовченко О. А.

при секретарі судового засідання - Селезньовій А. В.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 представника відповідача - Ващіліної Н.С. (по довіреності)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015 року № 722-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивача адміністративний позов підтримав, на заявлених вимогах наполягав, оскільки, рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необґрунтоване та незаконне. Крім того, позивач зазначив, що він не може повернутися до країни походження, оскільки йому загрожує небезпека через погрози представників радикального угрупуванням «Талібан».

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (аркуші справи 193-199), оскільки, позивач не підпадає під критерії, визначені п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, побоювання застосування смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує гідність поводження, тощо.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю - пуштун, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - пушту, також володіє російською та мовою дарі. З 1996 по 2000 роки позивач разом із родиною проживав в м. Пешавар (Пакистан). Позивач має середню освіту дев'яти класів, навчався в ліцеї «Абдул Хадід Даві» в період з 1997-2006 роки, у 2006 році 3 місяці проходив військову службу в р-ні Полішархі. Щодо трудової діяльності, з 2006 по 2007 року (приблизно 6 місяців) позивач працював охоронцем в фірмі «Qwila Air Base Operations Manager», після чого працював охоронцем в організації «World Food Program» в період з 2006-2008 роки у м. Кабул. В 2009 році позивач працював охоронцем в готелі «Серена» в «Strategic security Sjlutions international» в м. Кабул. На території України, з 2011 року позивач влаштувався та працює на даний час вантажником на промисловому ринку «7 кілометр» у м. Одесі. За сімейним станом - одружений із громадянкою України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою має спільну доньку, уродженку України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 Після народження дитини, у 2013 році позивач звернувся до міграційної служби з документами на оформлення дозволу на імміграцію, але йому було відмовлено у зв'язку із відсутністю реєстрації на території України. На Батьківщині позивач не був членом жодних політичних, громадських, релігійних, військових або інших організацій.

Влітку 2009 року позивач вибув з Афганістану авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - м. Москва (РФ) на підставі національного паспорту та оформленої візи. З м. Москва позивач автомобілем дістався до м. Ростов на Дону, де знаходився півтори роки, до 2011 року. Перебуваючи на території Російської Федерації, позивач звернувся за захистом до ФМС РФ м. Ростов на Дону, де отримав відмову у визнанні біженцем. На початку 2011 року позивач виїхав легковим автомобілем з м. Москва (РФ) у напрямку кордону з Україною, нелегально дістався м. Харків, потім м. Одеса.

ОСОБА_1 08.04.2011 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду матеріалів особової справи №ODS 11/102 ДМС України прийняло рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №528-12 від 05.11.2012 року. Позивач оскаржив зазначене рішення в судовому порядку, однак рішеннями суду першої та апеляційної інстанції йому відмовлено в задоволенні позову та 19.12.2013 року Вищим адміністративним судом України у задоволенні його касаційної скарги також відмовлено.

Позивач 11 квітня 2014 року повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №95 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 46-47). Причиною повторного звернення за захистом, позивач зазначив, що на даний час він не може проживати в Афганістані, оскільки йому загрожує небезпека, що підтверджується довідкою з відділу поліції м. Кабул.

Наказом №85 в.о. начальника Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області від 16 травня 2014 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, особова справа № 2014OD0095 (аркуш справи 64).

04 липня 2014 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про закриття його справи у зв'язку із отриманням посвідки на постійне місце проживання (аркуш справи 68).

04 липня 2014 року ГУДМС України в Одеській області видано наказ №119 про припинення розгляду заяви про надання статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (аркуш справи 69).

17 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про відновлення розгляду його справи у зв'язку із тим, що оформлення посвідки на постійне проживання в Україні відмінили через відсутність у національному паспорті його легального перебування (аркуш справи 70).

17 липня 2014 року ГУДМС України в Одеській області видано наказ №128 про поновлення строків розгляду заяви громадянина Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (аркуш справи 73).

Наказом №173 першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області від 17 вересня 2014 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (аркуш справи 75).

За результатами розгляду особової справи № 2014OD0095 громадянина Афганістану ОСОБА_1, 01 вересня 2015 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 98-109).

Рішенням Державної міграційної служби України №722-15 від 26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 39).

Позивач отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за № 457 від 19.11.2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 21 січня 2016 року (аркуш справи 38), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANR) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що причиною виїзду з Афганістану він зазначає факт власного працевлаштування у фірмі «Strategic security Sjlutions international», яка надавала послуги охорони, і роботу охоронцем в готелі «Серена» м. Кабул. В зазначеному готелі проходили зустрічі впливових іноземних посадовців, державних діячів Афганістану та інших чиновників різного рангу, які приймали участь у переговорах. Позивачу телефонували невідомі чоловіки з проханням провести декількох осіб через пропускний пункт для здійснення вибуху, він відмовлявся від таких пропозицій та через це йому погрожували вбивством.

Проте, як вбачається з протоколу анкетування від 23.04.2014 року, позивач стверджував, що працював у готелі «Серена» та виїхав з країни громадянського походження через погрози з боку представників радикального угрупування «Талібан». Крім того, позивач не надав жодного доказу, на підтвердження його працевлаштування у зазначеному готелі.

За інформацією по країні походження готель «Серена» в м. Кабул міжнародного класу, п'ятизірковий, де проходять зустрічі на високому рівні різних категорій посадових осіб. З цієї причини готель дійсно приваблює до себе увагу представників ісламського угрупування «Талібан», але напади на готель здійснюються великомасштабні. Готель добре охороняється озброєними охоронцями.

На підтвердження свого переслідування позивач надав лист з управління безпеки м. Кабул, але суд не приймає його до уваги, оскільки він має недоліки, зокрема, в листі вказане невірне ім'я генерала ОСОБА_9, оскільки генералом міністерства оборони Афганістану є ОСОБА_9. Крім того, в тексті листа зазначено, що позивач звернувся за захистом до кримінального відділу управління поліції м. Кабул 21.01.2014 року, проте на той час позивач знаходився на території України (аркуш справи 110).

Також суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, в країні походження проживають його родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань, доводи позивача стосуються погроз з боку терористичної організації та ці обставини є підставою для звернення позивача до офіційної влади країни з вимогою про його захист, можливого переїзду до іншої місцевості в межах країни походження, тощо.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, суд вважає рішення відповідача про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення від 26.10.2015 року № 722-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обґрунтованим, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015 року № 722-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано колегією суддів 16.03.2016 року.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - В.В. Андрухів

- О.А. Вовченко

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015 року № 722-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

16 березня 2016 року.