Справа № 826/26027/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2016 року письмове провадження № 826/26027/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. розглянувши адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ ТА АДМІНІСТРУВАННЯ ПЕНСІЙНИХ ФОНДІВ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОНДОВА КОМПАНІЯ «ДАЛІЗ-ФІНАНС»
до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку
про визнання протиправними та скасування рішень від 29.09.2015 №№ 1540, 1542

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ ТА АДМІНІСТРУВАННЯ ПЕНСІЙНИХ ФОНДІВ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» та Товариство з обмеженою відповідальністю «ФОНДОВА КОМПАНІЯ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» (надалі по тексту - позивачі) звернулись до суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішень Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку (надалі по тексту - відповідач, НКЦПФР) від 29.09.2015 року №1540 та № 1542.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивачів, відповідачем на виконання постанов слідчого в ОВС слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області Алексенка Д.Г. від 03.09.2015 та 08.09.2015, винесених в межах досудового розслідування за №0000209, постановлені незаконні рішення від 29.09.2015 №1540 та № 1542 «Про зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів».

Позивачі вважають, що вказані рішення відповідач постановив з порушенням норм п.30 ст.8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», а саме: відповідач не вказав, які порушення вчинили позивачі та який строк встановлено для усунення порушень, на захист яких інтересів держави чи інвесторів були прийняті рішення, а також зазначив у рішеннях підставу, яка не передбачена вищевказаною нормою закону. Більше того, відповідач, на думку позивачів, під час прийняття оскаржуваних рішень повинен був дотриматись положень Правил розгляду справи про порушення вимог законодавства на ринку цінних паперів та застосування санкції, затверджених рішенням НКЦПФР №1470 від 16.10.2012, які визначають порядок та строки розгляду НКЦПФР справ про порушення громадянами, посадовими особами та юридичними особами вимог законодавства на ринку цінних паперів (зокрема: прийняття постанови про порушення справи про правопорушення на ринку цінних паперів; складення акту про правопорушення на ринку цінних паперів; отримання пояснень від суб'єкта перевірки; винесення відповідного рішення) та мав діяти саме в чіткій відповідності до положень Закон України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні».

Крім того, позивачі вважають, що відповідачем під час винесення оскаржуваних рішень було порушено їх охоронювані права та інтереси, оскільки, зупинивши внесення змін до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів, які є власністю позивачів, відповідач фактично втрутився у можливість позивачів вільно користуватись власним майном, в тому числі і реалізовувати його іншим особам.

Представник відповідача проти позову заперечував, вважаючи оскаржувані рішення законними та обґрунтованими, винесеними в межах повноважень, які визначені чинним законодавством, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою від 01.03.2016 адміністративні справи №826/26027/15 та №826/26029/15 об'єднані в одне провадження, присвоївши об'єднаному провадженню №826/26027/15.

Сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження.

За результатами розгляду документів і матеріалів поданих сторонами, пояснень їхніх представників, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив.

Як підтверджується матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ ТА АДМІНІСТРУВАННЯ ПЕНСІЙНИХ ФОНДІВ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» 30.09.2015 отримало рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 29.09.2015 № 1540 «Про зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів», яким вирішено зупинити з 30.09.2015 внесення змін до системи депозитарного обліку інвестиційних сертифікатів інвестиційних фондів ТОВ «КУА АПФ «Даліз-Фінанс» (код за ), а саме: ЗНПІФ «СанІнвест» (реєстраційний код ЄДРІСІ 23200035), ЗНПІФ «Цертум-Інвест» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2321749), ЗНПІФ «Безпека» (реєстраційний код ЄДРІСІ 23200044), ЗНПВІФ «Даліз-Стандарт» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331235), ЗНПВІФ «Даліз-Еквіті» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331486), ЗНПВІФ «Сігма-Резерв» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331510), ЗНПВІФ «Бета-Перспектива» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331509), ЗНПВІФ «Омега-Фінанс» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331507); заборонити ПАТ «Національний депозитарій України» (код за ) та депозитарним установам, що здійснюють облік прав власності на інвестиційні сертифікати інвестиційних фондів у депозитарній системі України, здійснювати облікові операції щодо внесення змін до системи депозитарного обліку інвестиційних сертифікатів інвестиційних фондів згідно перелік, що наводиться у рішенні; зобов'язати ПАТ «Національний депозитарій України» невідкладно довести до відома депозитарних установ, що здійснюють облік прав власності на інвестиційні сертифікати інвестиційних фондів у депозитарній системі України, згідно переліку, дане рішення Комісії; зобов'язати ПАТ «Національний депозитарій України» у триденний термін з моменту отримання ним копії даного рішення повідомити Комісію про його виконання.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФОНДОВА КОМПАНІЯ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» 30.09.2015 отримало рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 29.09.2015 № 1542 «Про зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів», яким вирішено: зупинити з 30.09.2015 внесення змін до системи депозитарного обліку щодо всіх цінних паперів, які обліковуються на рахунках у цінних паперах зазначених власників, відкритих в депозитарній установі ТОВ «ФК «Даліз-Фінанс» (код за ), а саме: ТОВ «ФАКТОРІЯ-АГРО» (), ТОВ «СПЕЦБУДКОМПЛЕКТ» (), ТОВ «Проектне бюро «Даліз» (), ТОВ «БУДІВЕЛЬНО-ІНВЕСТЕЦІЙНА ГРУПА «УКРАЇНСЬКІ ТРАДИЦІЇ» (), ТОВ «ФК «ДАЛІЗ-ЕКСПРЕС» (), ТОВ «ФК «Даліз-Фінанс» (), ТОВ «ДОНБАСЕНЕРГОРЕСУРС» (), ТОВ «АГЕНЦІЯ «ЛЛОЙД'С АСИСТЕНТ» (), ТОВ «ІНВЕСТФІНАНСКАПІТАЛ» (), ТОВ «ОЮ «Барелла Ассетс» (реєстраційний код 11457263), ОСОБА_3 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1), ОСОБА_4 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_2); заборонити ТОВ «ФК «Даліз-Фінанс» здійснювати облікові операції щодо внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів, які обліковуються на рахунках у цінних паперах зазначених у переліку, що наводиться у вказаному рішенні; зобов'язати ПАТ «Національний депозитарій України» невідкладно довести до відома ТОВ «ФК «Даліз-Фінанс» дане рішення Комісії; зобов'язати ТОВ «ФК «Даліз-Фінанс»у триденний термін з моменту отримання ним копії даного рішення повідомити Комісію про його виконання.

Згідно пояснень представника відповідача вказані рішення прийняті Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку на виконання постанов слідчого в ОВС слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області Алексенка Д.Г. від 03.09.2015 та 08.09.2015, винесених в межах досудового розслідування за №0000209, керуючись п.30 ст.8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» та ч.5 ст.40, ч.7 ст.110 КПК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи усіх форм дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В ст.2 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» передбачено, що учасники фондового ринку - емітенти або особи, що видали неемісійні цінні папери, інвестори в цінні папери, інституційні інвестори, професійні учасники фондового ринку, об'єднання професійних учасників фондового ринку, у тому числі саморегулівні організації професійних учасників фондового ринку.

Емітент - юридична особа, у тому числі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Автономна Республіка Крим або міська рада, а також держава в особі уповноважених нею органів державної влади чи міжнародна фінансова організація, які від свого імені розміщують емісійні цінні папери та беруть на себе зобов'язання за ними перед їх власниками.

Інвестори в цінні папери - фізичні та юридичні особи, резиденти і нерезиденти, які набули права власності на цінні папери з метою отримання доходу від вкладених коштів та/або набуття відповідних прав, що надаються власнику цінних паперів відповідно до законодавства.

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ ТА АДМІНІСТРУВАННЯ ПЕНСІЙНИХ ФОНДІВ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» є інвестором в цінні папери (власником) емітентів: ЗНПІФ «СанІнвест» (реєстраційний код ЄДРІСІ 23200035), ЗНПІФ «Цертум-Інвест» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2321749), ЗНПІФ «Безпека» (реєстраційний код ЄДРІСІ 23200044), ЗНПВІФ «Даліз-Стандарт» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331235), ЗНПВІФ «Даліз-Еквіті» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331486), ЗНПВІФ «Сігма-Резерв» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331510), ЗНПВІФ «Бета-Перспектива» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331509), ЗНПВІФ «Омега-Фінанс» (реєстраційний код ЄДРІСІ 2331507), що підтверджується даними оскаржуваного рішення відповідача.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФОНДОВА КОМПАНІЯ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» є інвестором в цінні папери (власником) емітентів: ТОВ «ФАКТОРІЯ-АГРО» (), ТОВ «СПЕЦБУДКОМПЛЕКТ» (), ТОВ «Проектне бюро «Даліз» (), ТОВ «БУДІВЕЛЬНО-ІНВЕСТЕЦІЙНА ГРУПА «УКРАЇНСЬКІ ТРАДИЦІЇ» (), ТОВ «ФК «ДАЛІЗ-ЕКСПРЕС» (), ТОВ «ФК «Даліз-Фінанс» (), ТОВ «ДОНБАСЕНЕРГОРЕСУРС» (), ТОВ «АГЕНЦІЯ «ЛЛОЙД'С АСИСТЕНТ» (), ТОВ «ІНВЕСТФІНАНСКАПІТАЛ» (), ТОВ «ОЮ «Барелла Ассетс» (реєстраційний код 11457263), ОСОБА_3 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1), ОСОБА_4 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_2), що підтверджується даними оскаржуваного рішення відповідача.

Водночас, відповідно до наданих представником відповідача пояснень, під час прийняття оскаржуваних рішень Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку керувалась положеннями п.30 ст.8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» та ч.5 ст.40, ч.7 ст.110 КПК України.

Згідно п.30 ст.8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку має право, зокрема для захисту інтересів держави та інвесторів у цінні папери зупиняти на підставі рішення Комісії внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника на строк до усунення порушень, що стали підставою для прийняття такого рішення.

Таким чином, положення Закону визначають випадки, за яких НКЦПФР має право зупинити розміщення (продаж) та обіг цінних паперів, зупиняти внесення зміни до реєстру власників цінних паперів. При цьому, як вбачається із змісту положень п.5 та п.30 ч.1 ст.8 Закону, вжиття таких заходів можливе за умови встановлення Комісією фактів порушення, вчинених емітентами або інвесторами цінних паперів.

Натомість, відповідачем в оскаржуваних рішеннях не наведено жодних доводів на підтвердження обставин, які б свідчили про вчинення позивачами порушень чинного законодавства про цінні папери, або порушення інтересів держави та інвесторів цінних паперів.

Також, відповідачем не вказано, які порушення вчинили позивачі та який строк встановлено для усунення порушень, на захист яких інтересів держави чи інвесторів було прийнято рішення, Відповідач незаконно зупинив внесення змін до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів на невизначений строк, що підтверджує недотримання відповідачем вимог п.30 ч.1 ст.8 Закону.

Разом з тим, вказана норма прямо не передбачає, що таке рішення відповідач може приймати на виконання процесуальних рішень органів досудового слідства.

Згідно ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто держава мусить бути гарантом не лише належної реалізації передбачених Конституцією і законами прав і свобод людини і громадянина, а й неприпустимості не передбачених Конституцією і законами втручання в життя і діяльність особи та примусового впливу на неї, тобто гарантом від свавілля, беззаконня, самоуправства, зловживання та вольових рішень органів державної влади і місцевого самоврядування, їх посадових осіб.

Разом з тим органи державної влади і місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти виключно в межах, визначених відповідними видами правових норм, їхня діяльність має бути максимально повно і точно визначена, врегульована, регламентована з тим, щоб упередити можливість з будь-яких причин завдати шкоди особі, суспільству чи державі.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, як зазначається у цій статті, зобов'язані діяти тільки на підставі, в обсязі та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України, оскільки їх повноваження, функції, права і обов'язки підпорядковані, зрештою, служінню особі, суспільству і державі.

Це передбачається, зокрема, положеннями Конституції України про те, що всі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, що права і свободи людини є не відчужуваними, непорушними (ст. 21), що права і свободи людини і громадянина визначаються виключно законами України (ст. 92) тощо.

Будь-які прогалини, колізії та інші недоліки в законах мають тлумачитися і використовуватися лише на користь особи. Ніщо не може бути підставою і ніхто не може примусово робити те, що не передбачено законодавством.

Отже, вплив (особливо примус) з боку держави на особу та суспільство в цілому мусить бути мінімальним, що можливо лише за умови діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування виключно в межах закону.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо винесення оскаржуваних рішень в межах повноважень. Оскільки вважає, що відповідач прийнявши оскаржуване рішення, керуючись нормами п.30 ч.1 ст.8 Закону, які не передбачені у вказаній статті, перевищив свої повноваження.

Відповідно до ч. 5 ст.40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов'язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Повноваження слідчого передбачені ч.2 ст.40 КПК України, а саме:

1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом;

2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом;

3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам;

5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій;

6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру;

7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження;

8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу;

9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст.110 КПК України, постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов'язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

Однак, прийнявши оскаржувані рішення на виконання постанов слідчого в ОВС слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області Алексенка Д.Г. від 03.09.2015 та 08.09.2015, винесених в межах досудового розслідування за №0000209, відповідачем не зазначається, яких прав, свобод та інтересів відповідача стосувалися вказані постанови.

Разом з тим, слідчий перебрав на себе повноваження відповідача, зобов'язавши прийняти оскаржувані рішення, а не здійснити перевірку та прийняти за результатами перевірки законне рішення.

Крім того, слідчий в ОВС слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області Алексенко Д.Г. мотивує прийняття постанов від 03.09.2015 та 08.09.2015 таким: «Вищевказані цінні папери, були предметом протиправної діяльності невстановленої групи осіб щодо сприяння суб'єктом підприємницької діяльності мінімізації ними податкових зобов'язань, розкраданню державного майна, нажиті злочинним шляхом та можуть бути засобами для розкриття злочину та виявлення винних осіб та, в подальшому визнані речовими доказами по кримінальному провадженню, а також з метою забезпечення можливої конфіскації майна та цивільного позову».

Натомість, суд приймає до уваги, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, яке визначене в ст.131 та ст.ст.170-ст.175 КПК України.

Так, в ч.1 ст.170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

В той же час, суд приймає до уваги, що в положеннях постанов слідчого від 03.09.2015 та 08.09.2015 посилання на ст.170 КПК України не міститься.

З вказаного вбачається, що слідчий ігноруючи норми кримінально-процесуального законодавства, зокрема розділ ІІ КПК України «Заходи забезпечення кримінального провадження», будучи ознайомленим з порядком накладання заходів забезпечення кримінального провадження та враховуючи відсутність законних підстав до цього, звернувся до відповідача з метою обмеження права власності позивача під час кримінального провадження в рамках адміністративного процесу.

Відповідно до ст.16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З огляду на вказане, суд не приймає до уваги посилання відповідача, що він діяв в межах, передбачених КПК України.

Крім того, суд приймає до уваги посилання позивачів про порушення відповідачем права власності позивачів на вільне користування цінними паперами, з огляду на наступне.

Так, ст.17 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 проголошено право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Крім того, відповідно до положень Протоколу №1 від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.10.1950 кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Одночасно, в положеннях ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Отже, будь-яка заборона власникові цінних паперів вільно відчужувати своє майно у вигляді цінних паперів є порушенням прав власника.

Зазначене підтверджується також тим, що згідно ст. 5 ЗУ «Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні», у разі відчуження знерухомлених іменних цінних паперів право власності переходить до нового власника з моменту зарахування їх на рахунок власника у зберігача. Права на участь в управлінні, одержання доходу тощо, які випливають з іменних цінних паперів, можуть бути реалізовані з моменту внесення змін до реєстру власників іменних цінних паперів.

Згідно ч.1 та абз.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про інститути спільного інвестування», учасник інституту спільного інвестування - особа, яка є власником цінних паперів інституту спільного інвестування, в свою чергу учасники цивільних відносин набувають статус учасника інституту спільного інвестування з моменту набуття права власності на цінні папери інституту спільного інвестування відповідно до законодавства про депозитарну систему.

Згідно ч.2 ст.3 Закону України «Про акціонерні товариства» до акціонерів не можуть застосовуватися будь-які санкції, що обмежують їх права, у разі вчинення протиправних дій товариством або іншими акціонерами. Аналогічна норма зафіксована в ч.5 ст.9 Закону України «Про депозитарну систему України».

Будь-яка заборона власникові цінних паперів вільно відчужувати своє майно у вигляді цінних паперів є порушенням гарантованих Міжнародним законодавством та законодавством України прав власника.

Зазначене підтверджується також тим, що згідно ст. 5 Закону України «Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні», у разі відчуження знерухомлених іменних цінних паперів право власності переходить до нового власника з моменту зарахування їх на рахунок власника у зберігача. Права на участь в управлінні, одержання доходу тощо, які випливають з іменних цінних паперів, можуть бути реалізовані з моменту внесення змін до реєстру власників іменних цінних паперів.

Водночас, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що даний Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

З врахуванням положень ст.1 та ст.17 вищевказаного Закону, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004, «Ісмайлов проти Росії» від 06.11.2008, «Іатрідіс проти Греції» від 23.03.1999, «Котов проти Росії» від 12.01.2010 передбачено, що у змісті ст.1 Першого протоколу можна побачити три окремі норми: перша норма, яка міститься в першому реченні частини першої, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, яка міститься в другому реченні частини першої, регулює питання позбавлення майна, підпорядковуючи це певним умовам; третя норма, викладена в частині другій, визнає, що Договірні держави мають право, зокрема, здійснювати контроль за використанням майна відповідно до загальних інтересів. Однак, хоча ці три норми і є «окремими», вони пов'язані між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, а отже, їх потрібно тлумачити у світлі загального принципу, проголошеного в першій нормі (див., зокрема, рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, серія А, №98, с.29 - 30, п.37, в якому Суд знову наголошує на принципах, викладених у рішенні у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, серія А, №52, с.24, п.61; див. також згадані вище рішення у справі «Ятрідіс проти Греції», п.55, і «Беєлер проти Італії», п.98)

Водночас, відповідно до справ Європейського суду з прав людини «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 та «Ісмайлов проти Росії» від 06.11.2008 суд відзначає, що першою і самою важливою вимогою ст.1 Протоколу 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання влади в безперешкодне користування власністю повинно бути законним: друге речення параграфа 1 передбачає, що позбавлення майна можливе лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держава мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання «законів». Більше того, верховенство права, одного із ключових принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Відповідно, питання про те, що був дотриманий баланс між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту основних прав окремої особи, з'являється лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимогам законності та не є свавільним («Фрізен проти Росії» від 24.03.2005).

Суд приймає до уваги доводи позивачів, що відповідач, прийнявши оскаржувані рішення без дотримання положень передбачених Законом України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», безпідставно позбавив позивачів права на вільне та безперешкодне розпорядження власним майно (цінними паперами), чим унеможливив вільний продаж таких цінних паперів та отримання прибутку позивачами.

Відповідно до ч. 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені та законами України.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 71, 94 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ ТА АДМІНІСТРУВАННЯ ПЕНСІЙНИХ ФОНДІВ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОНДОВА КОМПАНІЯ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 29.09.2015 №1540 та № 1542 «Про зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів».

Судові витрати в сумі 2 436,00 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ ТА АДМІНІСТРУВАННЯ ПЕНСІЙНИХ ФОНДІВ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» та 2 436,00 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОНДОВА КОМПАНІЯ «ДАЛІЗ-ФІНАНС» за рахунок Державного бюджету України.

Покласти на відповідний підрозділ Державної казначейської служби України виконання постанови суду в частині стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій