Справа № 552/6475/15-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 р.Справа № 552/6475/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду м. Полтави від 01.02.2016р. по справі № 552/6475/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Київської районної в м. Полтаві ради

про скасування рішення, зобов'язання задовольнити заяву про передачу земельної ділянки у власність,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернулась до Київського районного суду м. Полтави з адміністративним позовом до Київської районної в м. Полтаві ради, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд: скасувати рішення відповідача № 107 від 24.09.2015 та зобов'язати відповідача задовольнити її заяву про передачу безкоштовно у власність земельної ділянки площею 56 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, позивач просить постанову Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст. 30 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ст. 119 Земельного кодексу України, ст. 344 Цивільного кодексу України, що призвело до неправильного вирішення справи, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, є мешканкою АДРЕСА_1, інвалід 2 групи, власник автомобіля ЗАЗ, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 13 серпня 2002 року № 407 виконком вирішив дозволити інваліду 2 групи ОСОБА_1 розмістити тимчасовий металевий гараж у дворі житлового будинку по АДРЕСА_1, терміном на один рік.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 20 січня 2004 року № 16 виконком вирішив продовжити термін дії рішення виконкому від 13 серпня 2002 року № 407 про дозвіл на розміщення тимчасового металевого гаража до виникнення необхідності в демонтажу.

Як встановлено судом, станом на час вирішення даної справи, рішення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 13 серпня 2002 року та від 20 січня 2004 року є чинними, Київська районна в місті Полтаві рада не порушує питання про демонтаж металевого гаража, який було розміщено позивачем ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 відповідно до зазначених рішень.

01 вересня 2015 року позивач звернулася до відповідача, як до уповноваженого органу, із заявою про передачу безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Полтаві, на якій розташовано її гараж (а.с. 36-37).

Рішенням Київської районної в м. Полтаві ради від 24 вересня 2015 року, відмовлено гр. ОСОБА_1, що мешкає в АДРЕСА_1, у передачі безкоштовно у власність та в наданні дозволу на приватизацію земельної ділянки площею 56 кв.м. під гаражем, оскільки рішенням виконавчого комітету № 407 від 13 серпня 2002 року надано дозвіл на розміщення тимчасового металевого гаража по АДРЕСА_1, а відповідно до ст. 121 Земельного кодексу України у власність передаються ділянки для індивідуального гаражного будівництва.

Не погодившись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернулась з даним позовом до суду про його скасування.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що Київська районна в м. Полтаві рада при прийнятті рішення від 24 вересня 2015 року про відмову ОСОБА_1 у передачі безкоштовно у власність та в наданні дозволу на приватизацію земельної ділянки діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України на Законами України, з виконанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано. При цьому відповідачем враховано усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення, з дотриманням принципу рівності перед законом.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 40 Земельного кодексу України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Позивач вважає, що в силу приписів ст.ст. 40, 121, 119 Земельного кодексу України вона має право на отримання у власність безкоштовно в межах норм, встановлених законом, за давністю користування земельної ділянки за місцем проживання площею 56 кв.м., на якій розташовано тимчасовий металевий гараж, оскільки користується пільгою як інвалід 2 групи.

Дійсно, вказані норми Земельного Кодексу України передбачають право громадян на отримання безоплатно у власність земельних ділянок із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, але закріплення такого права у законі не є безумовною підставою для обов'язкової передачі у власність земельної ділянки за бажанням громадянина. Таке право може бути реалізоване у встановленому законом порядку за рішенням власника земельної ділянки з дотриманням усіх передбачених законом умов необхідних для передачі земельної ділянки за відповідним цільовим призначенням.

У відповідності до вимог статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 Земельного кодексу України.

Згідно з ч.6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 в м. Полтаві знаходиться в межах території багатоквартирної забудови м. Полтави, вказана земельна ділянка не є землями приватної забудови (приватного домоволодіння) та не є землями гаражних кооперативів.

Відповідно до Порядку розміщення та будівництва гаражів для легкових автомобілів у м. Полтаві, затвердженого рішенням сорок другої сесії п'ятого скликання Полтавської міської ради від 13 серпня 2009 року (а.с. 60-61), будівництво окремо розташованих гаражів (гаражів боксового типу) дозволяється на землях гаражних кооперативів та на територіях приватних домоволодінь згідно з проектною документацією, розробленою та погодженою у встановленому чинним законодавством порядку (п. 3.4.)

У п. 4.3, п. 4.5, 5.2 цього Порядку зазначено, що дозвіл на встановлення тимчасових (металевих) гаражів в масивах багатоповерхової житлової забудови на земельних ділянках комунальної власності для населення які користуються пільгами. У випадку зміни місця проживання або смерті громадянина, якому надано дозвіл на встановлення тимчасового (металевого) гаража, гараж переноситься, зноситься, або надається іншому громадянину, який користується відповідними пільгами згідно чинного законодавства України за умови компенсації за майно. Металеві гаражі, встановлені тимчасово, в експлуатацію не приймаються і право власності, як на об'єкт нерухомості на них не оформлюється.

Стаття 19 Конституції України передбачає обов'язок органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки місце розташування бажаної земельної ділянки за таким цільовим призначенням не відповідає існуючій містобудівній документації, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Київська районна в м. Полтаві рада при прийнятті рішення від 24 вересня 2015 року про відмову ОСОБА_1 у передачі безкоштовно у власність та в наданні дозволу на приватизацію земельної ділянки діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України на Законами України.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Також судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято посилання позивача на те, що земельна ділянка має бути передана їй у власність за давністю користування (набувальної давності) в силу норм ст. 119 ЗК України, оскільки вони ґрунтуються на невірному розумінні норм права.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Київського районного суду м. Полтави від 01.02.2016 р. по справі № 552/6475/15-а відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Полтави від 01.02.2016 р. по справі № 552/6475/15-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 15.03.2016 р.