Справа № 826/24949/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Вініченко В.В., за участю представника позивача, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Укренергопром»

до

державної податкової інспекції у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 09 березня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз’яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Укренергопром» з питань дотримання вимог податкового законодавства по податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Екодит» за період вересень 2014 року.

Перевіркою встановлено порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Укренергопром»:

- підпункту 14.1.228 пункту 14.1 статті 14, пунктів 138.1, 138.2, 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), пунктів 1 та 2 статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” (зі змінами та доповненнями), підпункту 2.5 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, що призвело до заниженням податку на прибуток за 2014 рік на суму 322 134,00 грн;

- пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 188..1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, підпунктів 201.1, 201.6, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), пунктів 1 та 2 статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” (зі змінами та доповненнями), підпункту 2.5 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, що призвело до заниженням податку на додану вартість на загальну суму 357 927,00 грн. за вересень 2014 року.

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві складено акт від 03.07.2015 №278/26-57-22-04-10/32589733 та, з врахуванням процедури адміністративного оскарження, прийнято податкові повідомлення-рішення:

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, до складу валових витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, входять: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України визначено, що не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з і пунктом 185.1 стаття 185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 Податкового кодексу України) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 Податкового кодексу України, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Як вбачається з акту перевірки Державної податкової інспекції у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 03.07.2015 №278/26-57-22-04-10/32589733 висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між товариством з обмеженою відповідальністю «Укренергопром» та його контрагентом - товариством з обмеженою відповідальністю «Екодит» в вересні 2014 року за договорами від 07.07.2014 №070714/1 та від 21.07.2014 №210714/1.

Так, між товариством з обмеженою відповідальністю «Укренергопром» (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Екодит» (виконавець) укладено типові договори від 07.07.2014 №070714/1 та від 21.07.2014 №210714/1, відповідно до яких замовник доручає і оплачує, а виконавець приймає на себе зобов’язання, по виконанню монтажних робіт в котельні на об’єкті замовника.

Відповідно до пункту 2.2 розділу 2 зазначених договорів, розрахунки по даних договорах проводяться згідно актів приймання виконаних робіт.

На підтвердження виконання умов вищезазначених договорів, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договорів від 07.07.2014 №070714/1; від 21.07.2014 №210714/1; додатків №1 до названих договорів щодо конкретизації та вартості послуг; актів здачі-прийняття робіт (надання послуг); підсумкових виписок по розрахунковому рахунку позивача; оборотно-сальдових відомостей; карток рахунків; податкових накладних; ліцензії товариства з обмеженою відповідальністю «Екодит» серії АЕ №290739 від 03.06.2014, виданої Державною архітектурно-будівельною інспекцією України на здійснення господарської діяльності, пов’язаної із створенням об’єктів архітектури; фотозвітів фактичного виконання робіт.

Зокрема, на обґрунтування ділової доцільності у спірних правовідносинах позивачем надані суду письмові пояснення щодо спірних взаємовідносин, зокрема, позивачем зазначено, що контролюючим органом в ході проведення перевірки не було досліджено подальшого використання у власній господарській діяльності позивача робіт (послуг), придбаних у товариства з обмеженою відповідальністю «Екодит» за договорами від 07.07.2014 №070714/1 та від 21.07.2014 №210714/1.

Додатково позивачем наголошено на тому, що взаємовідносини позивача із товариством з обмеженою відповідальністю «Екодит» мали місце і в інших податкових періодах. Так, податкові повідомлення-рішення контролюючого органу, що винесені за наслідками проведення перевірок реальності господарських операцій позивача з товариством з обмеженою відповідальністю «Екодит» за періоди: липень, серпень 2014 року, були визнані протиправними та скасовані постановами Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.04.2015 №826/3763/15, від 26.06.2015 №826/4908/15, які залишені без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 28.05.2015 №826/3763/15 та від 04.08.2015 №826/4908/15.

Отже реальний рух активів під час здійснення господарських взаємовідносин між товариством з обмеженою відповідальністю «Укренергопром» та його контрагентом - товариством з обмеженою відповідальністю «Екодит» за договорами від 07.07.2014 №070714/1 та від 21.07.2014 №210714/1 був предметом неодноразового розгляду в судах, внаслідок чого висновки податкового органу були визнані безпідставними та необгрунтованими.

Згідно із приписами статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зазначити, що відповідачем явку представника в судове засідання не забезпечено, письмових заперечень на позовну заяву суду не надано.

Із висновків акту перевірки від 03.07.2015 №278/26-57-22-04-10/32589733 вбачається, що контролюючим органом не визнається реальність господарських взаємовідносин позивача та його контрагента через відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю «Екодит» матеріальних та трудових ресурсів для впровадження господарської діяльності.

Проте зазначені доводи акту перевірки з боку суб'єкта владних повноважень жодними доказами не підтверджені.

Так, позиція контролюючого органу щодо відсутності реальних господарських взаємовідносин позивача з його контрагентом ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки під час судового розгляду справи відповідачем не надано суду ані доказів порушення фіскальних інтересів держави внаслідок таких правовідносин, ані податкової інформації по контрагенту, з якої би вбачалось ухилення останнього від оподаткування, відсутність трудових та виробничих ресурсів для впровадження господарської діяльності.

Разом з тим, суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум понесених витрат до складу валових витрат товариства не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентами позивача податкової дисципліни (що відповідачем суду не доведено) має правові наслідки саме для цих контрагентів, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), “Булвес” АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд наголошує на наступному.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 14 093,38 грн. (чотирнадцять тисяч дев’яносто три гривні тридцять вісім копійок), що документально підтверджується платіжним дорученням від 06.11.2015 №2412. Отже, сума судового збору, що підлягає поверненню позивачу становить 14 093,38 грн.

Керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст постанови складено 14.03.2016