Справа № 220/1227/14-а
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2016 року К/800/9398/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Заїки М.М., Рецебуринського Ю.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області на постанову Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 листопада 2014 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2015 року по справі №220/1227/14-а

за позовом ОСОБА_4

до Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі

Донецької області (далі - Управління)

про визнання дій протиправними та зобов'язання провести нарахування та

виплату пенсії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Управління про визнання дій протиправними та зобов'язання провести нарахування та виплату пенсії. Просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов'язати нарахувати та виплатити додаткову та основну пенсії, передбачені статтями 50, 54 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-ХІІ) з 16 березня 2014 року по 1 серпня 2014 року.

Ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 за період з 16 березня 2014 року по 24 березня 2014 року залишено без розгляду.

Постановою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність та зобов'язано Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_4 щомісячну основну пенсію у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію у розмірі 75% мінімальної пенсії відповідно до вимог статтей 50, 54, 71 Закону № 796-ХІІ за період з 24 березня 2014 року по 1 серпня 2014 року.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Управління подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є учасником наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалідом 2 групи, що підтверджено відповідним посвідченням та перебуває на обліку в Управлінні і отримує основну та додаткову пенсії, призначені відповідно до статтей 50, 54 Закону №796-ХІІ.

За змістом статей 50, 54 Закону №796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірах, зокрема, інвалідам 2 групи - 75 процентів мінімальної пенсії за віком, а розмір державної пенсії, в усіх випадках для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчими по 2 групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня до 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період (стаття 96 Конституції України).

Так, на час виникнення спірних правовідносин, Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» не було встановлено обмеження щодо виплат, передбачених статтями 50, 54 Закону № 796-ХІІ та не внесено змін до цього Закону, а тому висновок судів про те, що з 1 січня 2014 року слід застосовувати положення вищезазначених статтей Закону №796-ХІІ у зазначеній редакції є правильним.

В свою чергу, статтею 67 Закону України від 31 липня 2014 року № 1622-VІІ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-VІІ) встановлено, що норми і положення статтей 50, 54 Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Оскільки зміни, внесені Законом №1622-VІІ набули чинності 3 серпня 2014 року, відповідач, до цього часу, повинен був здійснювати нарахування та виплату спірної пенсії у розмірі, встановленому статтями 50, 54 Закону №796-ХІІ, а не постановами Уряду.

Разом з тим, з самого визначення поняття «пенсія» випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії (чи її перерахунок). Кінцевий термін або строк, на який призначається пенсія, не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому визначенню та суті пенсії.

Таким чином, виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання доплати до пенсії, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії.

Порядок, розмір та строки нарахування доплати до пенсії, яка є предметом цього спору, можуть бути змінені лише за умов іншого законодавчого регулювання.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах від 23 квітня 2012 року № 21-239а11 та 19 березня 2013 року № 21-53а13.

Однак, згідно приписів частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Зі змісту наведеної норми процесуального права повноваження вийти за межі позовних вимог має лише суд першої інстанції.

Водночас, відповідно до вимог частини 4 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Аналогічне правило стосовно меж касаційного перегляду встановлене і для суду касаційної інстанції частиною 3 статті 219 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи те, що позивач у своїй заяві просив здійснити спірний перерахунок пенсії по 1 серпня 2014 року, в подальшому не змінював позовних вимог, а суд першої інстанції не вважав за потрібне вийти за їх межі і розглянув спір в межах заявленого позову, суд апеляційної інстанції, в силу положень частини 4 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, був позбавлений можливості здійснити апеляційний перегляд справи з дослідженням обставин справи та наданням правової оцінки позовним вимогам за період після 1 серпня 2014 року, які фактично позивачем не заявлялись.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на викладене, рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області залишити без задоволення.

Постанову Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 листопада 2014 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Заїка М.М.

Рецебуринський Ю.Й.