Справа № 802/111/16-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

01 березня 2016 р. Справа № 802/111/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Крапівницької Н. Л.,

суддів: Богоноса М.Б.,

Сала П.І.,

секретаря судового засідання: Демченка А.М.,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2,

відповідача: Андрієнка Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вінниці адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_2

до Рахункової палати України

про визнання дій неправомірними та зобов'язання виплатити грошову допомогу, -

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до Рахункової палати України про визнання дій неправомірними та зобов'язання виплатити грошову допомогу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виплачено ОСОБА_2 вихідну допомогу у зв'язку з виходом на пенсію в розмірі 10 посадових окладів відповідно до вимог чинного законодавства, про що сам позивач вказав у заяві про звільнення у зв'язку з виходом на пенсію.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважає, що має право на виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів згідно до статті 37 Закону України «Про державну службу».

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на обставини викладені в письмових заперечення (а.с.26-48).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

01.08.2008 року ОСОБА_2, був зарахований на посаду головного спеціаліста відділу з питань виконання державного бюджету, промисловості та аграрної політики територіального управління Рахункової палати по Вінницькій, Житомирській, Кіровоградській та Хмельницькій областях (у м. Вінниця).

Звільнено позивача з цієї посади 16.04.2014 року на підставі наказу Рахункової палати від 10.04.2014 №67-к (а.с. 6) згідно із поданою заявою у зв'язку з виходом на пенсію по досягненню віку державного службовця відповідно до вимог статті 37 Закону України №3723 «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ (зі змінами і доповненнями).

Так, у заяві про звільнення у зв'язку з виходом на пенсію, ОСОБА_2 просив відповідача виплатити йому грошову допомогу в розмірі 10 посадових окладів відповідно до вимог чинного законодавства. Бухгалтерією Рахункової палати 17.04.2014 року було проведено остаточний розрахунок позивачу (а.с.8).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що статтею 22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. ОСОБА_2 послався на ту обставину, що право на виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів виникло з 05.10.2013 року на підставі вимог статті 37 Закону №3723, а саме: досягнення віку 60 років 6 місяців (підтверджується копією паспорту); стажу державної служби 38 років 6 місяців 4 дні, що підтверджується довідки Рахункової палати від 07.04.2014 №13/1-603(а.с.9).

Також позивач зазначив, що відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Вважає, що внесення змін Законом України №1166 «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» щодо виключення частини 13 статті 37 Закону України №3723 «Про державну службу» (виплата грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років) не відповідає вимогам статті 58 Конституції України.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_2 працював на посаді головного спеціаліста територіального управління Рахункової палати у період з 1 серпня 2008 року до 16.04.2014 року включно і мав статус державного службовця, але проти позову заперечив.

Суд встановив, що відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» після досягнення пенсійного віку 60 років (04.04.2013), ОСОБА_2 оформив пенсію за віком з 05.04.2013. Права на пенсію згідно з Законом України "Про державну службу" на цю дату позивач не мав, а набував його, відповідно до норм частини другої статті 37 цього Закону (в редакції від 04.07.2013), лише з 05.10.2013 року.

По досягненню пенсійного віку, передбаченого Законом України "Про державну службу", позивач не виявив бажання звільнитися у зв'язку з виходом на пенсію, та отримати грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів і відповідної заяви не подав.

Натомість, він оформив пенсію державного службовця і продовжував працювати, отримуючи і пенсію і зарплату, що підтверджується довідкою про зарплату.

Відповідно до частина тринадцятої статті 37 Законом України "Про державну службу" державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів. Дана норма була чинною на момент досягнення ОСОБА_2 пенсійного віку (04.10.2013). Проте, зазначеним правом ОСОБА_2 не скористався.

Статтею 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

В рішенні Конституційного Суду України від 26.11.2013 № 11-рп/2013 зазначено, що грошова допомога, передбачена вказаним законодавчим положенням, має разовий характер. Право на її одержання пов'язане з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця та припиненням цієї роботи у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території країни, остаточним і не може бути оскаржене.

Отже, вимога позивача щодо набуття з 05.10.2013 права на виплату йому грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів є помилковою і такою, що суперечить рішенню Конституційного Суду України, оскільки він не припинив роботу у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця.

Судом встановлено наступні обставини.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету України.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення, зокрема, статті 95 Конституції України, в Рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Законом України від 27 березня 2014 року №1166 «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який набрав законної сили з 1 квітня 2014 року розділом II внесено зміни до ряду законодавчих актів. Пунктом 24 розділу II Закону №1166 зазначено, що у Законі України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490; 2012 р., № 12-13, ст. 82; 2013 р., № 14, ст. 89; 2014 р., № 11, ст. 132; із змінами, внесеними Законом України від 4 липня 2013 року № 404-VII):

1) частину першу статті 34 виключити;

2) у статті 37:

у частині першій цифри "80" замінити цифрами "70";

частину тринадцяту виключити.

Частиною 2 прикінцевих положень закону №1166 зазначено, що зміни, передбачені розділами II і III, набирають чинності з 1 квітня 2014 року, крім: абзацу другого підпункту 3 пункту 3, підпунктів 2 і 3 пункту 8, пункту 23, абзацу другого підпункту 2 пункту 24, пункту 25, пункту 2 підпункту 28 розділу II цього Закону, які набирають чинності з 1 травня 2014 року.

Отже, суд встановив, що зазначена норма Закону, якою державним службовцям встановлювалася виплата грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів при виході на пенсію була виключена Законом України №1166, що підтверджується нормами Закону України «Про державну службу» в редакції від 27.03.2014 і які набули чинності згідно з Прикінцевими положеннями з 01.04.2014 року.

Окремо щодо доводів позивача, суд зазначає наступне.

В обґрунтування своєї позиції, позивач посилається на положення статті 58 Конституції України, якою визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З цього приводу слід зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року вказано, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто, щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу. З наведеного видно, що у статті 58 Конституції України йдеться про застосування норм у часі саме щодо юридичної відповідальності фізичної особи, тоді як у спірній ситуації мова йде про виплату грошової допомоги.

Відповідачем не заперечується сама наявність права позивача на отримання виплати грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів згідно ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» станом на 31.03.2014 і зазначається про втрату такого права у зв'язку з набранням чинності з 01.04.2014 Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу» виключено. Дійсно пунктом 24 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII виключено частину 13 статті 37 Закону України «Про державну службу».

Вказаний Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» набрав чинності 01.04.2014.

Таким чином, з урахуванням закріпленого у ст.58 Конституції України принципу дії закону в часі та просторі, колегія суддів вважає правомірною позицію відповідача про те, що, починаючи з 01.04.2014 при звільненні державних службовців у зв'язку із виходом на пенсію грошова допомога в розмірі 10 посадових окладів не нараховується та не виплачується. Якщо ж звільнення державних службовців у зв'язку з виходом на пенсію відбулось до 01.04.2014, то вказана грошова допомога повинна виплачуватися.

Таким чином, оскільки позивач після набуття законної сили Закону України від 27.03.2014 року №1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" звільнився з посади, а тому відповідач не зобов'язаний був виплатити грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів у відповідності до частини 13 статті 37 Закону України "Про державну службу".

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи не спростовують обставин, які зазначені відповідачем. Відтак, у задоволені адміністративного позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В позові ОСОБА_2 до Рахункової палати України про визнання дії протиправними, зобов'язання виплатити 10 місячних посадових окладів відповідно до Закону України "Про державну службу" відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя:підписКрапівницька Н. Л.

Судді:підписБогоніс М.Б.

підписСало П.І.
Копія вірна з оригіналом Суддя:

Секретар: