Справа № 809/4080/14
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 р. Справа № 876/8199/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Кухтея Р. В.;

за участю секретаря судового засідання - Мельничук Б. Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 липня 2015 року в справі за позовом Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Модульмонтажгрупп» про визнання недійсним господарського зобов'язання, -

ВСТАНОВИВ:

11 серпня 2011 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Модульмонтажгрупп» про визнання недійсним господарського зобов'язання, що виникло на підставі договору підряду б/н від 01 лютого 2009 року, укладеного між ПП ОСОБА_1 та ТзОВ «Модульмонтажгрупп».

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що вказаний договір підряду б/н від 01 лютого 2009 року є таким, що порушує публічний порядок.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що в період з 29 грудня 2010 року по 13 січня 2011 року Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську проведено планову виїзну комплексну документальну перевірку з питань дотримання вимог законодавства про оподаткування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2008 року по 30 вересня 2010 року, про що складено акт за №195/17-3/НОМЕР_1 від 20 січня 2011 року.

Перевіркою встановлено, що 01 лютого 2009 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено з ТзОВ «Модульмонтажгрупп» (м. Київ) договір підряду на виконання будівельних робіт по будівництву багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 на період з 01 лютого 2009 року по 28 лютого 2009 року на загальну суму 687840,00 грн. щодо виконання окремих будівельних робіт.

За результатами перевірки позивач дійшов висновку, що вказаний договір підряду носить протиправний характер, оскільки має місце умисел неналежного виконання умов договору підряду, що призвело до неправомірного формування платником валових витрат виробництва та обігу, а також податкового кредиту.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. При цьому ЦК України визначається, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (надалі ГК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що ставляться звичайно у певних умовах.

Частиною 1 статті 207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Позивач посилається на те, що зобов'язання між відповідачами вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, податки по угоді не сплачено, але належних доказів наявності мети, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства та невідповідності зобов'язань статті 207 ГК України не надав.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, передбачені статтями 202, 203, 205, 206 ЦК України, відповідно до яких, правочин є дія особи, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності, вчинена у формі встановленій законом на виконання договору та спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, до яких застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори.

Господарські зобов'язання виникли між ФОП ОСОБА_1 та ТзОВ «Модульмонтажгрупп» на підставі договору б/н від 01 лютого 2009 року, який за своєю правовою природою згідно ст. 837, 839 ЦК України є договором підряду, відповідно до якого підрядчик зобов'язується на свій ризик, своїми засобами, якщо інше не встановлено договором, виконати певну роботу за завданням замовника, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Укладений між сторонами договір складається з господарських зобов'язань (правочинів) товариства та підприємцем.

Встановлено, що оскаржувана угода не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства, а правові наслідки, обумовлені вказаним правочином, реально настали для обох сторін.

Зокрема, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 травня 2011 року по справі № 2а-640/11/0970 встановлено, що в момент укладення відповідачами договору підряду, так і в процесі його виконання, сторонами було додержано всіх вимог чинного законодавства.

Зазначене судове рішення відповідно до статті 254 КАС України, набрало законної сили, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що жодних доказів того, що вищезгаданий правочин був спрямований саме на порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина, пошкодження чи незаконне заволодіння майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади ДПІ у м. Івано-Франківську не наводить.

Окрім того, суд зазначає, що вимоги про визнання недійсною угоди, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, не можуть бути предметом спору з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Наведену норму слід застосовувати з урахуванням того, що відповідно до частин 1, 2 статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України, визнання судом такого правочину недійсним не вимагається.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 41, 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області - залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 липня 2015 року в справі № 809/4080/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Р. В. Кухтей

Ухвалу складено в повному обсязі 15 березня 2016 року.