Справа № 638/20024/15-а
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 р.Справа № 638/20024/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Зеленського В.В. , П'янової Я.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова на постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.12.2015р. по справі № 638/20024/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова

про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова, в якому просила:

визнати неправомірними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м.Харкова про відмову ОСОБА_1 у перерахунку належного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м.Харкова здійснити перерахунок належного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з бази нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді яка визначена частинами 2-5, 8 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» станом на 30.12.2014 року), яка складає 34692,54 грн., та встановленого ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI від 08.07.2011 року) розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який складає 90 відсотків суддівської винагороди з 30.12.2014р.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.12.2015 року позовні вимоги задоволені. Поновлений пропущений строк звернення до суду. Визнано неправомірними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова про відмову ОСОБА_1 у перерахунку належного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова від 07.12.2015 року про відмову ОСОБА_1 в перерахунку довічного грошового утримання судді. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з бази нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді, яка визначена частинами 2 5, 8 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» станом на 30.12.2014р.) та складає 34 692 (тридцять чотири тисячі шістсот девяносто дві) гривні 54 копійки, та встановленого частиною 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI від 08.07.2011р.) розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який складає 90 відсотків суддівської винагороди з 30.12.2014р.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.12.2015 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені адміністративного позову в повному обсязі.

Виходячи з приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга відповідача не задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, з 23.12.1974р. по 30.12.2014р. позивач працювала суддею, загальний трудовий стаж позивачки на суддівських посадах складає 40 років та 7 днів, що підтверджується записами у трудовій книжці. (а.с. 9-15).

З жовтня 2010 року позивач працювала суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

26.12.2013р. позивачем була подана заява про відставку.

25.12.2014р. відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України, Верховна Рада України постановила звільнити позивача з посади судді.

30.12.2014р. позивач звернулась до Управління пенсійного фонду в Дніпровському районі м.Києва за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Києва позивачу здійснено призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 13036,25 грн.

В подальшому, у зв'язку зі зміною адреси реєстрації місця проживання позивача, пенсійну справу передано до відповідача.

09.11.2015р. позивач, не погоджуючись з розміром щомісячного довічного грошового утримання судді, визначеного Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, звернулася до відповідача з заявою про перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с.17-18).

07.12.2015р. відповідач направив позивачу лист-відповідь №542/0-11 (на звернення від 09.11.2015р.), яким відмовив у здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача. (а.с.26)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що позивач має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та розміру щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90 % судівської винагороди з 30.12.2014 р.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами регулюються Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що була чинною на час подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

В силу ч.2 ст.138 зазначеного вище Закону (в редакції, що була чинною на час подання позивачем заяви про відставку) суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до ч.3 ст.138 вищезазначеного Закону щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.2, абз.2 п.2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): - ч.3, 1-3 речення ч.5 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI; - ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI в частині поширення її дії на Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI; - абз.2 п.2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, зі змісту якого вбачається, що виплата суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень ч.ч.2, 3 ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством. Положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI та Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, 22 травня 2008 року №10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Згідно ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

З метою реалізації зазначених повноважень (ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»), Конституційний Суд України, у п.8 мотивувальної частини вказаного Рішення від 03 червня 2013 року зазначив, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону №2453 в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03 червня 2013 року підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом №3668-VI: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання», а тому позивач має право на призначення та виплату йому щомісячного довічного грошового утримання, як судді у зв'язку з відставкою, відповідно до ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у відновленій Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03 червня 2013 року редакції.

Разом з тим, скористатись правом на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач зміг лише після прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення суддів №59-VШ від 25 грудня 2014 року .

Колегія суддів також звертає увагу, що заяву, в якій позивач просить внести подання про звільнення його з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв'язку з поданням заяви про відставку, було подано до Вищої Ради Юстиції України 26.12. 2013 року.

Постанова Верховної Ради України №59-VIII «Про звільнення суддів», якою у зв'язку з поданням заяви про відставку звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1, була прийнята лише 25 грудня 2014 року.

30.12.2014 року позивача звільнено з займаної посади.

Прийнявши рішення звільнитися у відставку, позивач на законних підставах, правомірно очікував звільнення у розумний строк і нарахування йому щомісячного довічного утримання на рівні, наближеному до рівня суддівської винагороди, що було гарантовано діючим Законом N 2453,

Таким чином, позивач звернувся із заявою від 26 грудня 2013 року до Верховної Ради України про звільнення з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України та ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тобто позивач реалізувала своє конституційне право на звільнення у відставку при досягнутому рівні матеріального забезпечення під час дії ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що поновлена рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, яка передбачає призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% суддівської винагороди при досягнутому позивачем стажу, що дає право на відставку, в тому числі стаж роботи на посаді судді 40років і 7 днів.

Колегія суддів вважає доведеним, що загальний трудовий стаж позивача на суддівських посадах складає 40 років та 7 днів, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача (а.с.10-15). Враховуючи той факт, що трудовий стаж позивача на суддівських посадах понад 20 років, розмір належного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має складати 90 відсотків розміру суддівської винагороди.

Відповідно до довідки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 274 від 29.12.2014р. про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка видана ОСОБА_1, її суддівська винагорода, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, склала 34692,54 грн., в тому числі оклад - 14616 грн., доплата за вислугу років- 11692,80грн, надбавка за секретність 1461,60 грн, інші виплати, які враховуються при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання 6922,14 грн. (а.с. 54)

У зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», що набрав чинності 03 серпня 2014 року, встановлене обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нараховувався на суму 18270грн.

Рішення Конституційного суду України, що стосуються правових понять інституту судді у відставці, закріплюють поняття щомісячного довічного грошового утримання, принципів незалежності суддів, також конституційним судом вказано про неможливість відміни та звуження змісту та об'єму статусу суддів; про неможливість звуження досягнутого рівня незалежності суддів; про неможливість диспропорції у матеріальному забезпеченні судів та суддів різних рівнів; про неможливість суттєвої диспропорції у грошовому забезпеченні працюючих суддів та суддів у відставці; про неможливість відміни принципу, як перегляд щомісячного довічного грошового утримання у разі зміни заробітної плати працюючим суддям, виходячи з її нового розміру.

Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011, вказав, що «щомісячне довічне грошове утримання судді» це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячне грошове утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов'язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці сплачує Пенсійний фонд України за рахунок Державного бюджету, діючому судді виключно з Державного бюджету України. Зазначено про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Виходячи з вищевказаних конституційних гарантій незалежності суддів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інтонації, що при призначенні або перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачу повинен враховуватися досягнутий ним рівень матеріального забезпечення судді, тобто суддівська винагорода в розмірі 34692,54грн., з якої сплачувалися єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди, тобто до 03 серпня 2014р.

При застосуванні ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів зменшений до 70%, буде порушено принцип справедливості, знижений досягнутий позивачем рівень матеріального забезпечення судді в порушення конституційного принципу незалежності судді, що буде суперечити ст.58 Конституції України щодо застосування закону у часі.

З наведеного вбачається, що відповідачем неправомірно застосовано до позивача ч.3 ст.138 Закону «Про судоустрій і статус суддів» в іншій редакції, ніж визначеною Конституційним Судом України у Рішенні від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, та призначено і виплачується з 30 .12. 2014 року щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Щодо відмови відповідачем в здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України №213-VIII та зазначенням, що всі звернення громадян після 01.06.2015р. відповідачем до розгляду не приймаються, у тому числі, якщо перерахунок або призначене довічне грошове утримання суддів здійснювалось з дати до 01.06.2015р. суд зазначає наступне.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії ( щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України, в тому числі, «Про судоустрій і статус суддів».

Як правомірно враховано судом першої інстанції, посилання відповідача на Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року суперечить Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України та іншим законодавчим актам в частині, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах управління відповідно до покладених на нього завдань призначає ( здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, довічне грошове утримання суддям у відставці.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріальні та соціальні гарантії позивача, як судді у відставці, які були встановлені на день її виходу у відставку, не можуть бути скасовані ані новими законами, ані внесенням змін до чинних законів.

Щодо тверджень відповідача щодо неприйняття до розгляду звернень громадян після 01.06.2015р., в тому числі, якщо перерахунок або призначене довічне грошове утримання суддів здійснювалось з 01.06.2015р., колегія суддів зазначає про неспроможність відповідних доводів відповідача. Зокрема, у зв'язку з тим, що, по-перше, зі змісту п. 5 Прикінцевих положень Закону України №213-VIII слідує, що дія цієї норми не охоплює правовідносини щодо вже призначеного (до 01.06.2015р.) грошового утримання, по-друге, відмова органів державної влади, або їх посадових осіб у прийнятті на розгляд звернень громадян заборонена, відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що скасування Законом України №213-VIII норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних законів, зокрема, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не скасовує набуте позивачем право на щомісячне довічне грошове утримання, як судді у відставці, оскільки позивач набула право на щомісячне грошове утримання судді значно раніше, ніж було прийнято Закон України №213-УІІІ (набув чинності 01.04.2015р.).

Також, колегія суддів зазначає, що фактично вирішуючи спір про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, вирішується питання про визнання протиправним рішення відповідача щодо відмови позивачу в проведенні перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 11 КАС України, для повного захисту прав позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність прийняття рішення про скасування рішення відповідача про відмову в проведенні перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці.

Стосовно тверджень відповідача про пропущення строку звернення позивача з адміністративним позовом до суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

08 червня 2015 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва з вимогою про перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. 16 червня 2015 року Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва направило позивачу лист, яким повідомило про відмову їй у здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання.

25.06.2015 року позивач звернулась до Дніпровського районного суду м.Києва з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м.Києва про визнання незаконною бездіяльності, зобовязання вчинити дії та стягнення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. 06.07.2015 року по даній справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 19.11.2015 року позовну заяву позивача було залишено без розгляду за її клопотанням.

В звязку з погіршенням стану здоров'я, позивач повернулась на постійне проживання до м. Харкова, внаслідок чого пенсійну справу передано до Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова за її заявою. 09.11.2015р. позивач, не погоджуючись з розміром щомісячного довічного грошового утримання судді, визначеного Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, звернулася до Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова з заявою про перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

07.12.2015 року листом №542/0-11 відповідачем у перерахунку пенсії позивачу було відмовлено.

Згідно частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, позивачу стало відомо про порушення своїх прав при зверненні до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м.Києва щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Тому, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, так як адміністративний позов до суду першої інстанції було подано 30.11.2015 року, і тому шестимісячний строк не пропущено.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.12.2015р. по справі № 638/20024/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Чалий І.С.
Судді Зеленський В.В. Пянова Я.В.