Справа № 815/6893/15
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 815/6893/15
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Стеценко О.О.,

судді Ефіменко К.С.,

судді Кравченко М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі Позивач, або ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Державної прикордонної служби України (далі Відповідач, або ДПС України) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 97-100), просить суд: визнати протиправною бездіяльність Державної прикордонної служби України, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком ОСОБА_3 та без його матері ОСОБА_1 , а також без відповідних оформлених належних чином документів; зобов`язати Державну прикордонну службу України не випускати за межі державного кордону України неповнолітнього громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія та номер паспорту НОМЕР_1 , до повноліття останнього.

Свої вимоги Позивач обґрунтувала наступними доводами.

Так, Позивач зазначила, що 18.03.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14.03.2009 року. З 01.05.2014 року ОСОБА_3 виїжджає на тривалий час закордон. Ведення між Позивачем та ОСОБА_3 спільного господарства та фактичні шлюбні стосунки припинено з 01.05.2014 року. Неповнолітній син постійно проживає разом з Позивачем, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації, виданої виконавчим комітетом Одеської міської ради КП ЖКС «Хмельницький» від 25.05.2015 року № 1503, та перебуває на її утриманні після фактичного припинення подружніх стосунків. На початку травня 2015 року ОСОБА_3 виїхав за межі території кордону України до Республіки Молдови у м. Тирасполь. З 18.05.2015 по 21.05.2015 року в зв`язку із роботою у Позивача було заплановане відрядження до м. Севастополь, а неповнолітній ОСОБА_2 повинен був залишитись з хрещеною мамою та бабусею. Напередодні відрядження ОСОБА_3 повідомив Позивачу, що він скучив за сином і приїде до м. Одеси, де буде знаходитись з ним до повернення Позивача з відрядження. Після погодження Позивача, ОСОБА_3 прибув в м. Одесу 17.05.2015 року, а 18.05.2015 року Позивач вирушила у заплановане відрядження, де знаходилась до 21.05.2015 року. 19.05.2015 року ОСОБА_3 , самочинно, без згоди Позивача, без оформлення відповідних для виїзду дитини закордон документів та шляхом введення в оману Позивача, працівників школи № НОМЕР_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , забрав звідти подані матір`ю документи на навчання дитини, а також намагаючись забрати документи з дитячого садочка АДРЕСА_2 де навчався неповнолітній ОСОБА_2 , перетнувши близько 21-ї години у с. Кучурган державний кордон України, вивіз неповнолітнього ОСОБА_2 до Республіки Молдова у м. Тирасполь, чим самочинно, без згоди матері, змінив місце проживання дитини. Після зазначеної події на неодноразові прохання Позивача повернути дитину на попереднє місце проживання ОСОБА_3 відповідав відмовою, продовжував утримувати дитину у себе та погрожував, що у разі спроби матері приїхати у м. Тирасполь, при перетині кордону відповідні органи влади її затримають, оскільки, на підставі поданих ним заяв, Позивач перебуває у розшуку. Однак, Позивач, 26.05.2015 року виїхала у Республіку Молдову, де у м. Тирасполь відшукала свого неповнолітнього сина та того ж дня в`їхала разом з ним на територію державного кордону України, де по теперішній час проживає разом з ним в АДРЕСА_3 . На даний час Малиновським районним судом м. Одеси винесено рішення по справі № 521/8358/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , якою шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, місце проживання неповнолітнього ОСОБА_2 визначено разом з матір`ю - ОСОБА_1 . На підставі отриманої інформації Позивачем було складено в ДПС України спочатку заяву, з метою взяти ситуацію на контроль та не дозволяти перетинати неповнолітньому ОСОБА_2 державний кордон України, а згодом скаргу на працівників ДПС України, що допустили незаконний перетин неповнолітнього ОСОБА_2 . Однак, відповіді Відповідача від 04.06.2015 року, від 09.06.2015 року та від 30.06.2015 року свідчать, що за даним фактом ними проведено службове розслідування, яким встановлено, що 19.05.2015 року на виїзд з України неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнув державний кордон України по дійсному паспортному документу громадянина Молдови, виданого на ім`я громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , таким чином посадові особи прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » діяли відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про прикордонний контроль» і випадків порушення зазначеним персоналом вимог чинного законодавства України під час здійснення прикордонного контролю громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 не зафіксовано. Проте, Позивач зазначає, що неповнолітній ОСОБА_2 є громадянином України, а отже правила перетинання державного кордону громадянами України, у разі перетину останнього разом з батьком та у разі відсутності матері, передбачають нотаріально посвідчену згоду матері із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Однак, нотаріально посвідченої згоди матері ОСОБА_2 із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі у разі відсутності батька ( ОСОБА_3 ) Позивач не надавала. Таким чином, Позивач вважає, що відбувається порушення законних прав Позивача, що виражаються у бездіяльності прикордонної служби України, яка полягає у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком та без його матері, а також без відповідних оформлених належним чином документів. Позивач зазначає, що наразі немає підстав для унеможливлення повторної спроби вивозу ОСОБА_3 неповнолітнього ОСОБА_2 за межі території України, а отже Позивач вимушена звернутись за захистом своїх прав та прав неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 до суду.

В судовому засіданні 03.03.2016 року представник Позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві (а.с. 97-100). Одночасно з цим представник Позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів ( а.с. 105).

В цьому ж судовому засіданні представники Відповідача також звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів (а.с. 106). Разом з цим, представники Відповідача висловили заперечення проти задоволення позову, просили в задоволенні позову відмовити з підстав, вказаних у письмових запереченнях на адміністративний позов (а.с. 101-103) в яких Відповідач зазначив, що Білгород-Дністровським прикордонним загоном на підставі скарги ОСОБА_1 з метою перевірки законності дій посадових осіб прикордонної служби щодо перетину державного кордону неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було проведено службове розслідування. За результатами службового розслідування встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинав державний кордон в пункті пропуску «Кучурган» 19.05.2015 року за паспортом громадянина Республіки Молдова ( НОМЕР_1 ) на ім`я ОСОБА_2 . На думку Відповідача, дана обставина є дуже суттєвою, оскільки фактично інспектор прикордонної служби, який здійснював паспортний контроль не мав підстав вимагати до пред`явлення документи, передбачені п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, а саме: нотаріально посвідченої згоди матері, так як вказані Правила стосуються перетинання державного кордону громадянами України, а тому відсутні підстави застосовувати їх відносно іноземних громадян. Відповідач звернув увагу суду на те, що в позові Позивач зазначає, що добровільно надала згоду та надавала документи для отримання неповнолітнім громадянином ОСОБА_2 (її сином) громадянства Республіки Молдова, що і було реалізовано його батьком ОСОБА_3 . Таким чином, Відповідач вказав, що у разі перетину кордону України по паспортному документу Республіки Молдова норми Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» на неповнолітнього ОСОБА_2 не розповсюджуються. Крім того, Відповідач зазначив, що на скаргу ОСОБА_1 щодо перетину неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , державного кордону, Адміністрацією Держприкордонслужби України було надано відповідь від 30.06.2015 року про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинав державний кордон в пункті пропуску «Кучурган» 19.05.2015 року по дійсному паспортному документу громадянина Республіки Молдова, а тому посадові особи прикордонної служби діяли відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про прикордонний контроль» і випадків порушення персоналом вимог чинного законодавства не зафіксовані. Таким чином, оскільки Позивачем не наведено жодних підстав для визнання протиправними дій посадових осіб Держприкордонслужби щодо пропуску через державний кордон громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , Відповідач вважає, що підстави для визнання таких дій (бездіяльності) протиправними відсутні. Відповідач зазначив, що з матеріалів справи слідує, що неповнолітній ОСОБА_2 має подвійне громадянство України та Республіки Молдова. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 батько неповнолітнього ОСОБА_2 є громадянином України. Таким чином, у випадку перетину державного кордону неповнолітнім ОСОБА_2 , як громадянином України в супроводі одного з батьків, то до процедури пропуску буде застосовано порядок передбачений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Проте, у випадку перетину державного кордону неповнолітнім ОСОБА_2 , як громадянином Республіки Молдова, то до процедури пропуску буде застосовано інший порядок, як для іноземних громадян. Таким чином, Відповідач вважає, що рішення про обмеження права на перетин кордону України неповнолітнім ОСОБА_2 , як громадянином України, так і громадянином Молдови, безумовно буде впливати на його права та права його батьків, а тому може бути вирішено тільки після визначення місця проживання дитини судовим рішенням в цивільному порядку.

Враховуючи звернення представників Позивача та Відповідача з клопотаннями про розгляд справи в порядку письмового провадження, та, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, на підставі приписів ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали адміністративної справи, письмові заперечення Відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Як вбачається зі змісту наявного в матеріалах справи листа Адміністрації державної прикордонної служби України від 30.06.2015 року № 23/М-3184/1,2 (а.с.37-38), за результатами службового розслідування, проведеного посадовими особами Білгород-Дністровського прикордонного загону, було встановлено, що 19.05.2015 року на виїзд з України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю, якого, згідно свідоцтва про народження від 20.05.2015 року Серія НОМЕР_4 , є Позивач у даній справі, перетнув державний кордон по дійсному паспортному документу громадянина Молдови, виданого на ім`я громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 .

Вважаючи протиправним пропуск ОСОБА_2 через державний кордон України, за відсутності нотаріально посвідченої згоди матері ОСОБА_2 на такий перетин державного кордону її сином, Позивач звернулась до Південного регіонального управління ДПС України та Адміністрації Держприкордонслужби України із заявами, в яких повідомила про незаконне вивезення за межі України неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 та просила у разі вчинення таких дій відмовити йому в перетині державного кордону.

За результатами поданої Позивачем заяви від 25.05.2015 року Південним регіональним управлінням ДПС України листом від 04.06.2015 року № 23/3051 (а.с.31) було повідомлено, що інформація щодо можливого незаконного вивезення за межі України неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доведена до органів та підрозділів охорони кордону ДПС України, разом з тим, під час вивчення поданої заяви стало відомо, що у ОСОБА_2 можливо наявні паспортні документи Республіки Молдова, а тому у разі перетину кордону України по паспортному документу Республіки Молдова норми Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» на нього не розповсюджуються.

Також, вказаним листом Позивача проінформовано, що для відмови у виїзді за межі території України (не пропуску) громадянина України ОСОБА_2 необхідна наявність судового рішення, доручень уповноважених державних органів правоохоронних, розвідувальних органів та Державної міграційної служби щодо осіб, які перетинають державний кордон.

Крім того, листом від 09.06.2015 року № 0.23-6237/0/6-15 (а.с.30) Адміністрацією Держприкордонслужби України, в тому числі, повідомлено Позивача, що для тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду з території України їй необхідно звернутись до суду.

З матеріалів справи, також, вбачається, що вважаючи протиправним пропуск ОСОБА_2 через державний кордон України, за відсутності нотаріально посвідченої згоди матері ОСОБА_2 на такий перетин державного кордону її сином, Позивач звернулась до Адміністрації ДПС України зі скаргою щодо відмови в перетинанні державного кордону неповнолітнім громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та притягнення до відповідальності посадових осіб Держприкордонслужби, за результати розгляду якої, листом від 30.06.2015 року № 23/М-3184/1,2, Позивача повідомлено, що 19.05.2015 року ОСОБА_2 перетнув державний кордон по дійсному паспортному документу громадянина Молдови, а тому посадові особи відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » діяли відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про прикордонний контроль», та роз`яснено, що для тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду з території України їй необхідно звернутись до суду.

Не погоджуючись з бездіяльністю ДПС України, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком ОСОБА_3 та без його матері ОСОБА_1 , а також без відповідних оформлених належним чином документів, Позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання такої бездіяльності Відповідача протиправною та зобов`язання останнього не випускати за межі державного кордону України неповнолітнього громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія та номер паспорту НОМЕР_1 до його повноліття.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2016 року 2016 року заявлений адміністративний позов в частині вимог про визнання протиправною бездіяльність ДПС України, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком ОСОБА_3 та без його матері ОСОБА_1 , а також без відповідних оформлених належних чином документів залишено без розгляду у зв`язку з пропуском Позивачем встановленого законом строку звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення сторін, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги про зобов`язання ДПС України не випускати за межі державного кордону України неповнолітнього громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія та номер паспорту НОМЕР_1 , до повноліття останнього не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про прикордонний контроль» № 1710-VI від 05.11.2009 року (далі Закон №1710-VI) прикордонний контроль це державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст.6 Закону №1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Відповідно до п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25.08.2010 року) (далі Правила) перетинання громадянами України (далі громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини; 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

Згідно п.п. 3, 4, 5 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

За правилами ч.3 ст.8 Закону №1710-VI уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі виїзду з України за умови: 1) наявності в нього дійсного паспортного документа; 2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону виїзду з України.

Статтею 14 Закону №1710-VI визначено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно.

За правилами ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-XII від 21.01.1994 року (далі Закон № 3857-XII) громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо: він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, до закінчення терміну, встановленого ст.12 цього Закону; стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; він засуджений за вчинення кримінального правопорушення до відбуття покарання або звільнення від покарання; він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобов`язань; він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції до припинення нагляду.

У разі виникнення обмежень, передбачених цією статтею, орган, що їх запровадив, повідомляє про них у десятиденний строк з моменту їх запровадження: громадянина України, щодо якого запроваджено відповідні обмеження; органи Державної прикордонної служби України, які здійснюють контроль за дотриманням таких обмежень.

Паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено у випадках, передбачених п.п. 1-9 ч.1 цієї статті, або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами, уповноваженими на те посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, та консульською службою України.

Відповідно до вимог п.5 Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 280 від 17.04.2013 року (далі Порядок № 280), уповноважені державні органи можуть надавати доручення щодо: заборони виїзду з України осіб, яких за рішенням слідчого судді, суду тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі тих, до яких застосовано запобіжний захід, передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України, за умовами якого передбачено таке обмеження.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством чітко врегульовано порядок перетину державного кордону на виїзд з України, визначено умови та перелік документів для такого перетину окремо для громадян України та іноземців або осіб без громадянства, встановлені особливості перетину державного кордону на виїзд з України для осіб, які не досягли 16-ти років, саме для громадян України, а також визначено підстави для прийняття уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону рішення про відмову у перетинанні державного кордону іноземцям або особам без громадянства, громадянам України та виключний перелік підстав для тимчасової відмови у виїзді за кордон (заборону виїзду).

Разом з тим, заявляючи вимоги про зобов`язання ДПС України не випускати за межі державного кордону України неповнолітнього громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія та номер паспорту НОМЕР_1 , до повноліття останнього, Позивач взагалі не зазначає підстави для зобов`язання Відповідача вчинити такі дії, що встановлені наведеними приписами чинного законодавства.

Більш того, такі вимоги Позивача взагалі не відповідають наведеним положенням Закону №1710-VI, Закону № 3857-XII, оскільки Відповідач не наділений повноваженнями не випускати осіб за межі державного кордону України у випадках, не передбачених законом. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону іноземцям або особам без громадянства, громадянам України може бути прийнято посадовими особами Відповідача лише з вичерпного переліку підстав визначеного Законом для такої відмови, в тому числі, при наявності тимчасової відмови у виїзді за кордон (заборону виїзду), яка, також встановлюється лише у виняткових випадках визначених Законом.

Суд наголошує, що фактично Позивач просить суд зобов`язати Відповідача обмежити права ОСОБА_2 на пересування до його повноліття, що прямо суперечить приписам наведеного Закону №3857-XII.

Зі змісту заявленого позову вбачається, що вимоги Позивача направлені на уникнення у майбутньому порушень її прав на спілкування з сином, які можуть настати, на її думку, внаслідок незаконного вивезення її сина колишнім чоловіком до Республіки Молдова.

Проте, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст.6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, метою та завданням адміністративного судочинства, зокрема, є захист та поновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась з відповідним позовом до суду. Тобто, лише порушене право підлягає захисту, а не ті права та інтереси які, можливо, у майбутньому будуть порушені.

Рішення суду не може бути прийнято на майбутнє, не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, котрі на момент ухвалення рішення ще не відбулися, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

Суд наголошує, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини не є справою адміністративної юрисдикції та розглядається за правилами цивільного судочинства. Так, згідно вимог ч.1 ст.162 Сімейного кодексу України правовими наслідками протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини є рішення, прийняте в порядку цивільного судочинства, про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, а не зобов`язання органу ДПС України в порядку адміністративного судочинства не випускати за межі території України дитини щодо місця проживання якої виник спір між батьками.

Згідно з вимогами ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також, згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про те, що вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 122, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України про зобов`язання Державну прикордонну службу України не випускати за межі державного кордону України неповнолітнього громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія та номер паспорту НОМЕР_1 , до повноліття останнього відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Стеценко О.О.

Суддя Ефіменко К.С.

Суддя Кравченко М.М.