Справа № 815/6893/15
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 815/6893/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Стеценко О.О.,

судді Ефіменко К.С.,

судді Кравченко М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі Позивач, або ОСОБА_1А.) з адміністративним позовом до Державної прикордонної служби України (далі Відповідач, або ДПС України) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 97-100), просить суд: визнати протиправною бездіяльність Державної прикордонної служби України, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком ОСОБА_3 та без його матері ОСОБА_1, а також без відповідних оформлених належних чином документів; зобов'язати Державну прикордонну службу України не випускати за межі державного кордону України неповнолітнього громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, серія та номер паспорту АА0141442, до повноліття останнього.

Свої вимоги Позивач обґрунтувала наступними доводами.

Так, Позивач зазначила, що 18.03.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 171118 від 14.03.2009 року. З 01.05.2014 року ОСОБА_3 виїжджає на тривалий час закордон. Ведення між Позивачем та ОСОБА_3 спільного господарства та фактичні шлюбні стосунки припинено з 01.05.2014 року. Неповнолітній син постійно проживає разом з Позивачем, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації, виданої виконавчим комітетом Одеської міської ради КП ЖКС «Хмельницький» від 25.05.2015 року № 1503, та перебуває на її утриманні після фактичного припинення подружніх стосунків. На початку травня 2015 року ОСОБА_3 виїхав за межі території кордону України до ОСОБА_4 ОСОБА_5 у м. Тирасполь. З 18.05.2015 по 21.05.2015 року в зв'язку із роботою у Позивача було заплановане відрядження до м. Севастополь, а неповнолітній ОСОБА_2 повинен був залишитись з хрещеною мамою та бабусею. Напередодні відрядження ОСОБА_3 повідомив Позивачу, що він скучив за сином і приїде до м. Одеси, де буде знаходитись з ним до повернення Позивача з відрядження. Після погодження Позивача, ОСОБА_3 прибув в м. Одесу 17.05.2015 року, а 18.05.2015 року Позивач вирушила у заплановане відрядження, де знаходилась до 21.05.2015 року. 19.05.2015 року ОСОБА_3, самочинно, без згоди Позивача, без оформлення відповідних для виїзду дитини закордон документів та шляхом введення в оману Позивача, працівників школи № 45, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Літакова 5, забрав звідти подані матір'ю документи на навчання дитини, а також намагаючись забрати документи з дитячого садочка № 125, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Обнорського 35 де навчався неповнолітній ОСОБА_2, перетнувши близько 21-ї години у с. Кучурган державний кордон України, вивіз неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_4 ОСОБА_5 у м. Тирасполь, чим самочинно, без згоди матері, змінив місце проживання дитини. Після зазначеної події на неодноразові прохання Позивача повернути дитину на попереднє місце проживання ОСОБА_3 відповідав відмовою, продовжував утримувати дитину у себе та погрожував, що у разі спроби матері приїхати у м. Тирасполь, при перетині кордону відповідні органи влади її затримають, оскільки, на підставі поданих ним заяв, Позивач перебуває у розшуку. Однак, Позивач, 26.05.2015 року виїхала у ОСОБА_4 ОСОБА_5, де у м. Тирасполь відшукала свого неповнолітнього сина та того ж дня в'їхала разом з ним на територію державного кордону України, де по теперішній час проживає разом з ним в АДРЕСА_1. На даний час Малиновським районним судом м. Одеси винесено рішення по справі № 521/8358/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_2, якою шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, місце проживання неповнолітнього ОСОБА_2 визначено разом з матір'ю - ОСОБА_1 На підставі отриманої інформації Позивачем було складено в ДПС України спочатку заяву, з метою взяти ситуацію на контроль та не дозволяти перетинати неповнолітньому ОСОБА_2 державний кордон України, а згодом скаргу на працівників ДПС України, що допустили незаконний перетин неповнолітнього ОСОБА_2 Однак, відповіді Відповідача від 04.06.2015 року, від 09.06.2015 року та від 30.06.2015 року свідчать, що за даним фактом ними проведено службове розслідування, яким встановлено, що 19.05.2015 року на виїзд з України неповнолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перетнув державний кордон України по дійсному паспортному документу громадянина ОСОБА_5, виданого на ім'я громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2, таким чином посадові особи прикордонної служби «Кучурган» діяли відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про прикордонний контроль» і випадків порушення зазначеним персоналом вимог чинного законодавства України під час здійснення прикордонного контролю громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 не зафіксовано. Проте, Позивач зазначає, що неповнолітній ОСОБА_2 є громадянином України, а отже правила перетинання державного кордону громадянами України, у разі перетину останнього разом з батьком та у разі відсутності матері, передбачають нотаріально посвідчену згоду матері із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Однак, нотаріально посвідченої згоди матері ОСОБА_2 із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі у разі відсутності батька (ОСОБА_2А.) Позивач не надавала. Таким чином, Позивач вважає, що відбувається порушення законних прав Позивача, що виражаються у бездіяльності прикордонної служби України, яка полягає у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком та без його матері, а також без відповідних оформлених належним чином документів. Позивач зазначає, що наразі немає підстав для унеможливлення повторної спроби вивозу ОСОБА_3 неповнолітнього ОСОБА_2 за межі території України, а отже Позивач вимушена звернутись за захистом своїх прав та прав неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 до суду.

В судовому засіданні 03.03.2016 року представник Позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві (а.с. 97-100). Одночасно з цим представник Позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів (а.с. 105).

В цьому ж судовому засіданні представники Відповідача також звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів (а.с. 106). Разом з цим, представники Відповідача висловили заперечення проти задоволення позову, просили в задоволенні позову відмовити з підстав, вказаних у письмових запереченнях на адміністративний позов (а.с. 101-103) в яких Відповідач зазначив, що Білгород-Дністровським прикордонним загоном на підставі скарги ОСОБА_1 з метою перевірки законності дій посадових осіб прикордонної служби щодо перетину державного кордону неповнолітнім ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, було проведено службове розслідування. За результатами службового розслідування встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перетинав державний кордон в пункті пропуску «Кучурган» 19.05.2015 року за паспортом громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 (АА 0141442) на ім'я ОСОБА_2 На думку Відповідача, дана обставина є дуже суттєвою, оскільки фактично інспектор прикордонної служби, який здійснював паспортний контроль не мав підстав вимагати до пред'явлення документи, передбачені п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, а саме: нотаріально посвідченої згоди матері, так як вказані Правила стосуються перетинання державного кордону громадянами України, а тому відсутні підстави застосовувати їх відносно іноземних громадян. Відповідач звернув увагу суду на те, що в позові Позивач зазначає, що добровільно надала згоду та надавала документи для отримання неповнолітнім громадянином ОСОБА_2 (її сином) громадянства ОСОБА_4 ОСОБА_5, що і було реалізовано його батьком ОСОБА_3 Таким чином, Відповідач вказав, що у разі перетину кордону України по паспортному документу ОСОБА_4 ОСОБА_5 норми Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» на неповнолітнього ОСОБА_2 не розповсюджуються. Крім того, Відповідач зазначив, що на скаргу ОСОБА_1 щодо перетину неповнолітнім ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, державного кордону, Адміністрацією Держприкордонслужби України було надано відповідь від 30.06.2015 року про те, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перетинав державний кордон в пункті пропуску «Кучурган» 19.05.2015 року по дійсному паспортному документу громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5, а тому посадові особи прикордонної служби діяли відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про прикордонний контроль» і випадків порушення персоналом вимог чинного законодавства не зафіксовані. Таким чином, оскільки Позивачем не наведено жодних підстав для визнання протиправними дій посадових осіб Держприкордонслужби щодо пропуску через державний кордон громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2, Відповідач вважає, що підстави для визнання таких дій (бездіяльності) протиправними відсутні. Відповідач зазначив, що з матеріалів справи слідує, що неповнолітній ОСОБА_2 має подвійне громадянство України та ОСОБА_4 ОСОБА_5. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЖД №440375 батько неповнолітнього ОСОБА_2 є громадянином України. Таким чином, у випадку перетину державного кордону неповнолітнім ОСОБА_2, як громадянином України в супроводі одного з батьків, то до процедури пропуску буде застосовано порядок передбачений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Проте, у випадку перетину державного кордону неповнолітнім ОСОБА_2, як громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_5, то до процедури пропуску буде застосовано інший порядок, як для іноземних громадян. Таким чином, Відповідач вважає, що рішення про обмеження права на перетин кордону України неповнолітнім ОСОБА_2, як громадянином України, так і громадянином ОСОБА_5, безумовно буде впливати на його права та права його батьків, а тому може бути вирішено тільки після визначення місця проживання дитини судовим рішенням в цивільному порядку.

Враховуючи звернення представників Позивача та Відповідача з клопотаннями про розгляд справи в порядку письмового провадження, та, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, на підставі приписів ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали адміністративної справи, письмові заперечення Відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Як вбачається зі змісту наявного в матеріалах справи листа Адміністрації державної прикордонної служби України від 30.06.2015 року № 23/М-3184/1,2 (а.с.37-38), за результатами службового розслідування, проведеного посадовими особами Білгород-Дністровського прикордонного загону, було встановлено, що 19.05.2015 року на виїзд з України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, матірю, якого, згідно свідоцтва про народження від 20.05.2015 року Серія І-ЖД № 440375, є Позивач у даній справі, перетнув державний кордон по дійсному паспортному документу громадянина ОСОБА_5, виданого на імя громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2

Вважаючи протиправним пропуск ОСОБА_2 через державний кордон України, за відсутності нотаріально посвідченої згоди матері ОСОБА_2 на такий перетин державного кордону її сином, Позивач звернулась до Південного регіонального управління ДПС України та Адміністрації Держприкордонслужби України із заявами, в яких повідомила про незаконне вивезення за межі України неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 та просила у разі вчинення таких дій відмовити йому в перетині державного кордону.

За результатами поданої Позивачем заяви від 25.05.2015 року Південним регіональним управлінням ДПС України листом від 04.06.2015 року № 23/3051 (а.с.31) було повідомлено, що інформація щодо можливого незаконного вивезення за межі України неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, доведена до органів та підрозділів охорони кордону ДПС України, разом з тим, під час вивчення поданої заяви стало відомо, що у ОСОБА_2 можливо наявні паспортні документи ОСОБА_4 ОСОБА_5, а тому у разі перетину кордону України по паспортному документу ОСОБА_4 ОСОБА_5 норми Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» на нього не розповсюджуються.

Також, вказаним листом Позивача проінформовано, що для відмови у виїзді за межі території України (не пропуску) громадянина України ОСОБА_2 необхідна наявність судового рішення, доручень уповноважених державних органів правоохоронних, розвідувальних органів та Державної міграційної служби щодо осіб, які перетинають державний кордон.

Крім того, листом від 09.06.2015 року № 0.23-6237/0/6-15 (а.с.30) Адміністрацією Держприкордонслужби України, в тому числі, повідомлено Позивача, що для тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду з території України їй необхідно звернутись до суду.

З матеріалів справи, також, вбачається, що вважаючи протиправним пропуск ОСОБА_2 через державний кордон України, за відсутності нотаріально посвідченої згоди матері ОСОБА_2 на такий перетин державного кордону її сином, Позивач звернулась до Адміністрації ДПС України зі скаргою щодо відмови в перетинанні державного кордону неповнолітнім громадянином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та притягнення до відповідальності посадових осіб Держприкордонслужби, за результати розгляду якої, листом від 30.06.2015 року № 23/М-3184/1,2, Позивача повідомлено, що 19.05.2015 року ОСОБА_2 перетнув державний кордон по дійсному паспортному документу громадянина ОСОБА_5, а тому посадові особи відділу прикордонної служби «Кучурган» діяли відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про прикордонний контроль», та розяснено, що для тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду з території України їй необхідно звернутись до суду.

Не погоджуючись з бездіяльністю ДПС України, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком ОСОБА_3 та без його матері ОСОБА_1, а також без відповідних оформлених належним чином документів, Позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання такої бездіяльності Відповідача протиправною та зобов'язання останнього не випускати за межі державного кордону України неповнолітнього громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, серія та номер паспорту АА0141442 до його повноліття.

Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовна заява в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність ДПС України, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком ОСОБА_3 та без його матері ОСОБА_1, а також без відповідних оформлених належних чином документів, має бути залишена без розгляду у зв'язку з пропуском Позивачем встановленого законом строк звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Так, суд наголошує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

Зокрема, строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

В силу положень ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, законодавець поділяє строки звернення з адміністративним позовом на загальні та спеціальні. Загальні строки встановленні ч. 2 ст. 99 КАС України, а спеціальні іншими статтями зазначеного Кодексу та іншими законами, які зазвичай коротші від загального строку, що обумовлено специфікою відповідних відносин.

Загальний строк для звернення до адміністративного суду встановлюється в шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 99 КАС України).

Строк у шість місяців, у даній категорії справ, визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права порушені, звернулась з позовом до суду.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, предметом даної справи є встановлення факту протиправної бездіяльності Відповідача, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону на виїзд з України 19.05.2015 року.

Зі змісту заявленого адміністративного позову та поданих до нього матеріалів вбачається, що про протиправну, на думку Позивача, бездіяльність ДПС України, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним 19.05.2015 року кордону України разом з батьком ОСОБА_3 та без його матері ОСОБА_1, а також без відповідних оформлених належних чином документів, Позивачу було достеменно відомо у цей же період та вже 25.05.2015 року Позивач звернулась до Південної регіонального управління ДПС України із заявою, в якій виклала зазначені обставини.

Однак, з даною позовною заявою Позивач звернувся до суду лише 04.12.2015 року, тобто, із порушенням строку на звернення, визначеного ч. 2 ст. 99 КАС України.

Згідно з імперативною нормою ч. 1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

При цьому, слід зазначити, що судом вбачаються підстави для поновлення строку звернення до суду виключно з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльності), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Разом з цим, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку вчасного звернення до адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, які б унеможливлювали і не залежали б від волі Позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, Позивач не вказує і не надає, та відповідно судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об'єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк, а отже відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Відповідно до частини 3 статті 162 КАС України, якщо в ході судового розгляду справи суд встановить, що провадження у справі відкрито за позовною заявою, поданою з пропущенням установленого законом строку звернення до адміністративного суду, або викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, позовна заява залишається без розгляду.

Окремо необхідно зазначити, що за змістом частини 3 статті 162 КАС України залишення позовної заяви без розгляду допускається на будь-якій стадії судового процесу, в тому числі й на стадії судового розгляду справи.

Таким чином, враховуючи те, що Позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльність ДПС України, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком ОСОБА_3 та без його матері ОСОБА_1, а також без відповідних оформлених належних чином документів, та будь-яких обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даними позовними вимогами Позивачем не наведено та не надано, що унеможливлює визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду з даним позовом у вказаній частині та про наявність підстав для залишення позовної заяви у цій частині без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 100, 122, п. 9 ч. 1 ст. 155, ст. 160, ч. 3 ст. 162, ст.165 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Державної прикордонної служби України, що полягала у відсутності затримання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 при перетині ним кордону України разом з батьком ОСОБА_3 та без його матері ОСОБА_1, а також без відповідних оформлених належних чином документів залишити без розгляду.

Роз'яснити позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги, або в порядку ч. 3 ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Стеценко О.О.

Суддя Ефіменко К.С.

Суддя Кравченко М.М.