Справа № 804/15966/15
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Павловський С.В., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП Втормет" до Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2015 р. відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 2).
У судове засідання 03.02.2016 р. прибули представники відповідача.
Представник позивача у судове засідання не прибув, 02.02.2016 р. подав письмову заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника в порядку письмового провадження, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.
Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, надали усні пояснення, просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі враховуючи, що прийняті податкові повідомлення-рішення були на підставі та у межах повноважень, з дотриманням норм Конституції України, Податкового кодексу України та інших нормативних актів. Проти подальшого розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження не заперечували.
Керуючись приписами ст. ст. 122, 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та подані до суду сторонами письмові докази, враховуючи позицію позивача, викладену у адміністративному позові та пояснення представників відповідача, оцінивши письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, враховуючи норми чинного законодавства, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Порядок та спосіб реалізації результатів перевірок визначено Податковим кодексом України.
Так, згідно із п.п. 21.1.1. п. 21.1. ст. 21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.
З матеріалів справи вбачається, що в обгрунтування висновків акту перевірки відповідачем зазначається щодо неправомірного включення позивачем сум ПДВ до податкового кредиту, та визначено отримання податкової вигоди у вигляді первинних документів без настання реальних господарській операцій, з метою неправомірного формування податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «САКСОН-ТРАСТ» та ТОВ «ЮПОКОМ», документування транзитних фінансових потоків з метою мінімізації сплати ПДВ в бюджет контрагентами.
Так, судом встановлено, що в ході проведення перевірки 21.10.2015 року відповідачем було вручено позивачу запит про надання оригіналів (копій) заявок ТОВ "ДП Втормет" по договору № 28/05-15 від 28.05.2015 року з ТОВ "ЮПОКОМ", та по договору № 25/065-15 від 05.06.2015 року з ТОВ "САКСОН-ТРАСТ», в якому зазначено, що документи необхідно надати в термін 21.10.2015 року, тобто в той же день.
Відповідно до п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України, незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.
Згідно із п. 73.3 ст. 73 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.
За приписами вищезазначеної ст. 73 Податкового кодексу України, платники податків та інші суб'єкти інформаційних відносин зобов'язані подавати інформацію, визначену у запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження протягом одного місяця з дня, що настає за днем надходження запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом). У разі коли запит складено з порушенням вимог, викладених в абзацах першому та другому цього пункту, платник податків звільняється від обов'язку надавати відповідь на такий запит.
З матеріалів справи вбачається, що оригінали заявок були надані контрагентам ТОВ "ЮПОКОМ" та ТОВ "САКСОН-ТРАСТ" для виконання укладених договорів, копії на підприємстві не зберіглись, тому, позивач звернувся до своїх контрагентів для отримання копій, отже, у позивача була відсутня фізична можливість надати витребувані документи у день їх запитування. Тобто, строк надання документів в день їх запиту 21.10.2015 р. не відповідає вимогам ст. ст. 73, 121 Податкового кодексу України.
Також, слід зазначити, що заявки по договорам з ТОВ "ЮПОКОМ" та ТОВ "САКСОН-ТРАСТ" не є документами, які мають відношення до обліку доходів і витрат, складання звітності, що стосуються обчислення і сплати податків та зборів, по зазначеним контрагентам позивача.
Згідно з п. 5.2 Порядку № 984, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів; у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факти відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки; у разі надання посадовими особами платника податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання пояснень необхідно відобразити в акті.
З акту перевірки № 963/04-61-22-4/31177431 від 29 жовтня 2015 року вбачається, що для проведення перевірки позивачем з вказаними контрагентами за період з 01.06.2015 р. по 30.06.2015 р. та з 01.07.2015 р. по 31.07.2015 р. надані всі необхідні первинні документи.
Також, за змістом акту не зазначено жодних порушень вимог чинного податкового законодавства України саме позивачем, а в основу даного акту податковим органом покладено висновки про неможливість реального здійснення господарських операцій контрагентами позивача, що є порушенням норм Податкового кодексу України та вищенаведеного Порядку № 984.
Пунктом 14.1.156 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Згідно із п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
У відповідності до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно із пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно із п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).
Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Враховуючи викладені норми Податкового кодексу України, слід зазначити, що про існування декількох підстав для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця, належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі, визначеній в податковій накладній, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит (перша подія), а також, фактичне виконання господарської операції.
Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно цієї ж статті господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни у структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, тобто, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
У відповідності до п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.
Згідно із ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п. 1.2 п. 1, п.п. 2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88, і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95 року за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88, який наведено вище, встановлено, що первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
В ході розгляду адміністративної справи, судом встановлено взаємовідносини ТОВ "ДП Втормет" з ТОВ "САКСОН-ТРАСТ" з приводу надання послуг.
Так, між ТОВ "ДП Втормет" - замовник та ТОВ "САКСОН-ТРАСТ" - виконавець, було укладено договір № 28/05-15 від 28.05.2015 року, за яким ТОВ "САКСОН-ТРАСТ", як виконавець, надає послуги з організації доставки вантажів автомобілями третьої особи - перевізника.
Також, між ТОВ "ДП Втормет" - замовник та ТОВ "ЮПОКОМ" - виконавець, було укладено договір № 25/065-15 від 05.06.2015 року, за яким ТОВ "ЮПОКОМ", як виконавець, надає послуги з організації доставки вантажів автомобілями третьої особи - перевізника.
Факт реальності здійснення господарських операцій за вказаними вище договорами підтверджується наданими первинними бухгалтерськими документами, долученими до матеріалів справи. Отже, отримані послуги були використані позивачем у власній господарській діяльності за основним видом своєї діяльності.
Основним видом діяльності позивача є оптова торгівля металами та металевими рудами, для транспортування яких від продавців та до покупців і були отримані вказані послуги.
Зі змісту первинних документів вбачається, що вони містять усі необхідні обов'язкові реквізити, підписи посадових осіб та печатки підприємств.
Отже, всі первинні бухгалтерські документи свідчать про реальність здійснення господарських операцій позивачем, згідно до укладених договорів, вказані первинні документи оформлені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та не викликають будь-яких сумнівів щодо вчинення дій на виконання сторонами умов договорів, виходячи з того, що всі укладені договори містять істотні умови, які визначені ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України.
Оскільки всі надані документи мають усі необхідні реквізити - витрати, вказані в представлених на дослідження документах, відповідають вимогам чинного законодавства. Виписані податкові накладні також підтверджують здійснення господарських операцій та є підставою для формування податкового кредиту з ПДВ.
Складені документи вказують на відображення отриманих товарів в бухгалтерському обліку, їх подальше використання у власній господарській діяльності. Проведені операції вплинули на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів позивача, а отже, є господарськими операціями.
Відповідно, наявність всіх документів необхідних для ведення господарської діяльності є підставою для формування валових витрат та податкового кредиту.
Слід зазначити, що підставою для не включення до складу валових витрат є лише випадок повної відсутності будь-яких розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, а тому і неможливість віднесення до складу валових витрат підприємства сум, не підтверджених документально.
Судом встановлено, що всі первинні документи надавались позивачем до перевірки і податковому інспектору, які були досліджені під час перевірки, що підтверджується змістом акту перевірки від 29.10.2015 року. Акт перевірки не містить встановлення порушень заповнення первинних документів.
Окрім цього, суд звертає увагу, що неможливість проведення звірки з контрагентами, не встановлює реальність або відсутність здійснення господарських відносин суб'єкта господарювання з його контрагентами, а встановлює, лише, факт неможливості проведення такої звірки щодо інших суб 'єктів господарювання.
Чинним законодавством не передбачено відображення таких висновків в акті про неможливість проведення перевірки або акті про неможливість проведення зустрічної звірки, де мають зазначатись лише обставини, які спричинили таку неможливість.
Згідно п. 6 Порядку № 984, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.
У відповідності до п. 5. 2. Порядку № 984, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожними відображеним в акті фактом порушення необхідно чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово - господарської діяльності та господарську операцію, в результаті якої здійснено порушення.
Додатком № 3 Наказу № 236 затверджено зразок форми акта про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання.
Так, пунктом 15 додатку № 3 передбачено, що при проведені аналізу наявної в органі ДПС інформації та її документального підтвердження, у разі наявності зазначається інша інформація (в т. ч. отримана від підрозділів податкової міліції), що має відношення до питань запиту і може бути використана органом - ініціатором при перевірці. Одночасно надаються належним чином завірені копії таких документів, що не підтверджують дані платника податків, наведені у запиті.
Таким чином, в акті про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання лише засвідчується факт неможливості її проведення без встановлення висновків стосовно документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків, оскільки додатком 3 до Методичних рекомендацій (затверджених Наказом № 236) чітко встановлений зразок форми акту про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, яким взагалі не передбачено необхідність робити висновок щодо реальності (нереальності) вчинення господарських операцій платником податків.
Таким чином, відповідач, використовуючи, податкову інформацію складену з причини неможливості проведення перевірки контрагентів позивача щодо перевірки здійснення ним господарської діяльності, дійшов до неправомірного висновку про те, що між ТОВ "ДП Втормет" та його контрагентами відсутні операції з надання послуг.
Також, відповідачем вказано, що ТОВ «ЮПОКОМ» та ТОВ «САКСОН-ТРАСТ» не могли придбавати та надавати транспортні послуги, згідно витягу є ЄДР податкових накладних не встановлено придбання послуг реалізованих на ТОВ «ДП Втормет», отже, неможливо встановити походження транспортних послуг.
Проте, відповідачем не взято до уваги, що предметом укладених договорів була саме організація доставки вантажів автомобілями третьої особи - перевізника, отже, ці послуги не могли придбаватись ТОВ «ЮПОКОМ» та ТОВ «САКСОН-ТРАСТ», оскільки вони були надані безпосередньо цими товариствами.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Відповідно до положень ст. 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку, юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем в суді.
З вказаних норм вбачається, що зареєстровані у ЄДРПОУ контрагенти позивача є юридичними особами, наділені цивільною правоздатністю і дієздатністю, мають, відповідно до діючого законодавства, право на здійснення господарської діяльності на власний розсуд та ризик, у тому числі з надання послуг.
Крім того, судом встановлено, що на час взаємовідносин позивача з вказаними контрагентами, вони були зареєстровані платниками ПДВ, що вказує на наявність у них підстав для виписки податкових накладних.
Також, слід зазначити про відсутність компетенції податкового органу щодо встановлення порушень платником податків норм Цивільного кодексу України, якими встановлено вимоги щодо чинності правочину.
Так, нормами ч.ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, зниження, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що нікчемними правочинами, які порушують публічний порядок, визначеними ст. 228 ЦК України, є:
1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;
2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочинами, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема, є: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу-землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режими вилучення з обігу або обмеження в обігу об'єктів цивільного права, тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.
Нормами ст. 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання, що відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що відповідно до презумпції правомірності правочину, всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини).
В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення.
Отже, необхідними умовами для висновку про нікчемність угоди згідно до статті 207 Господарського кодексу України та статті 228 Цивільного кодексу України є доведення факту наявності між сторонами мети укладення завідомо суперечної інтересам держави та суспільства угоди, а також наявність вини у формі умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків, зокрема, на ухилення від сплати податків.
При цьому, для того, щоб намір однієї особи міг бути підставою для висновку про укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, він має бути підтверджений певними засобами доказування, які б давали можливість судити про наявність волі та безпосередній зміст такої волі (усвідомлення протиправності угоди, свідомо допускати настання протиправних наслідків, та ін.). Відтак, суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений відповідним компетентним органом держави і підтверджений законодавче визначеними засобами доказування.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що судових рішень щодо визнання вказаних правочинів недійсними, податковим органом під час розгляду справи не надано.
За таких обставин, судом встановлено реальний факт здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами.
Аналіз правових норм, якими врегульовано взаємовідносини вказує на те, що у разі якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо документального підтвердження розміру податкового кредиту, валових витрат та фактичного здійснення господарських операцій, він не може бути позбавлений права на формування податкового кредиту та валових витрат.
Отже, суд вважає, що висновки відповідача щодо неможливості здійснення контрагентами надання послуг є безпідставними та неправомірними, оскільки позиваче не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів, які на момент вчинення правочинів, були зареєстровані в якості юридичних осіб та платників податку на додану вартість, про що свідчить сам акт перевірки від 29.10.2015 року.
Підпункт 4.1.4 Податкового кодексу України встановлює презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
За змістом вказаної норми, податковий кредит вважається сформованим платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.
Жодним законодавчим актом України не передбачено фінансову відповідальність однієї особи за протиправні дії іншої особи, так як і не передбачено сторнування раніше творених податкових зобов'язань платника податку, на підставі документів, про недійсність яких він не знав і не міг знати на момент їх отримання.
Статтею 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер відповідальності юридичної особи. Такою є і практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживань з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 р. у справі «Інтерсплав проти України).
Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.09 р. зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.
До того ж, відповідно до п. 140.2 ст. 140 Податкового кодексу України, встановлено виключний перелік підстав для перерахунку доходів та витрат, серед яких визначено, що підставою для перерахунку доходів та витрат (балансової вартості основних засобів) проводиться сторонами у звітному періоді (періодах), в якому витрати та доходи (балансова вартість основних засобів) за правочином, визнаним недійсним, були враховані в обліку сторони правочину - у разі визнання судом правочину недійсним як такого, що порушує публічний порядок, є фіктивним.
Також, п. 192.1. ст. 192 Податкового кодексу України передбачено, що будь-яка зміна суми компенсації вартості товарів/послуг, що відбувається після їх постачання є підставою для коригування податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача товарів/послуг,
Отже, Податковий кодекс України, який є спеціальним законодавством у сфері оподаткування встановлює, що підстава для перерахунку балансової вартості виникає лише з моменту постановления рішення суду, яким було визнано правочин, як такий що порушує публічний порядок, є недійсним, що зобов'язує встановлення рішенням суду факту вчинення правочину без реального наміру створити правові наслідки, тобто фіктивного правочину.
Проте, в ході розгляду адміністративної справи встановлено, що акт перевірки не містить таких обставин та фактів.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до частини першої ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Отже, на підставі вищезазначених норм законодавства, встановлених судом обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своєї позиції, суд робить висновок, що Державною податковою інспекцією у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області не доведено правомірності своїх рішень, не надано беззаперечних належних та допустимих письмових доказів, на підтвердження своєї позиції, тому, суд вважає податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП Втормет" підлягає задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "ДП Втормет" при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 9182,43 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 608 від 26.11.2015 р. (а.с. 3).
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 9891,54 грн. підлягає поверненню.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 69 - 71, 86, 94, 122, 128, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП Втормет" до Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити повністю.
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.П. Павловський