Справа № 335/12396/13-а
Суддя: Воробйов А. В.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
29 лютого 2016 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Воробйова А.В., при секретарі Зубович А.В. розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії , -
22.11.2013 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити певні дії.
16.10.2015 року позивачем подано уточнений адміністративним позов до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (а.с.120).
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що він є офіцером запасу, добровільно поступив на військову службу в лави збройних сил України та проходив військову службу з 05.11.1979 року по 09.12.1992 року, та був виключений з дійсної військової служби.
На час звільнення зi служби на підставі Наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 311 від 09.12.1992 року вислуга склала більш ніж 12 років та 6 місяців, а саме 13 років 01 місяць 04 дня, що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_2 , витягом із розділу 12 послужного списку особової справи № 9565 (9360) від 04.05.2006 року № ВОЗІК/54 та листом ГУМВС України в Запорізькій області від 13.05.2009 року № 3/4-П-110. З урахуванням його строку служби 13 років 01 місяць 04 дня та відпрацьованого після звільнення трудового стажу 15 років 6 місяців 6 днів (з них 13 років 0 місяців 22 дня станом на 28.04.2006 року), що підтверджено записами у трудовій книжці серії НОМЕР_3 , загальний трудовий стаж складає більш, ніж 28 календарних років, з яких 26 років 1 місяць 26 днів станом на 28.04.2006 року.
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_4 , виданим Міським відділом №2 Білоцерківського МУРУМВС України в Київській області 30.01.1996 року, таким чином 27.04.2006 р. йому виповнилось 45 років.
В редакції п. «б» ст. 12 Закону України від 04.07.2002 року, яка діяла до 29.04.2006 року, «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ, було встановлено, що військовослужбовці, звільнені зі служби, незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку мають загальний трудовий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба в органах внутрішніх справ мають право на пенсію за цим Законом. Тобто, як зазначає позивач, відповідно до п. «б» ст. 12 Закону він мав би отримувати пенсію починаючи з 28.04.2006 року.
Оскільки на час звільнення зі служби його вислуга склала більше 12 років і 6 місяців, загальний трудовий стаж склав більше 25 років, а на день чинності норми Закону йому виповнилось 45 років, то вважає, що відповідно до п. «б» ст. 12 Закону він повинен був би отримувати пенсію починаючи з 28 квітня 2006 року (наступним за датою народження днем).
Починаючи з березня 2009 року позивач неодноразово звертався до відповідачів з відповідними заявами про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням трудового стажу, але в задоволенні заяв йому листами було відмовлено у зв`язку з тим, що згідно із новою редакцією Закону він мав би право на пенсію, якби йому на день звільнення зі служби виповнилося 45 років.
Починаючи з жовтня 2009 року він неодноразово звертався до суду з позовом, але його позовна заява по суті не розглядалася і неодноразово поверталася позивачу.
Просив суд поновити строк на звернення до суду з позовом, визнати бездіяльність посадових осіб Головного управління МВС України в Запорізькій області в частині відмови у підготовці та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області всіх необхідних документів для призначення ОСОБА_1 пенсії у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб», в редакції від 04.07.2002 року протиправною, зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 підготувати та направити до Головного управління МВС України в Запорізькій області особову справу ОСОБА_1 та всі необхідні документи для проведення підрахунку вислуги років та подальшої передачі (направлення) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області для призначення йому пенсії, зобов`язати Головне управління МВС України в Запорізької області, після отримання документів від ІНФОРМАЦІЯ_1 , надати Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення ОСОБА_1 пенсії у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб», в редакції від 04.07.2002 року, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, після отримання документів від Головного управління МВС України в Запорізької області, призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрішнix справ та деяких інших осіб», в редакції від 04.07.2002 року, починаючи з 28.04.2006 року.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні представники відповідачів заперечили проти позову, надавши також суду письмові заперечення, в яких зазначено, що не погоджуються з позовом і просять відмовити у його задоволенні в повному обсязі з таких причин.
Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII, 09.04.1992 року (в редакції зі змінами після 29.04.2006) пенсія за вислугу років призначається:
б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 12 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Особам, які є інвалідами війни, пенсія на визначених у цьому пункті умовах призначається незалежно від віку.
Позивач не підпадає ні під жодний пункт вищевказаної статті і відповідно не має права на призначення пенсії відповідно до ст. 12 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", як зазначено ним в позові.
На момент звільнення позивача зі служби він не досяг 45-річного віку та не мав 25 років загального стажу. Тобто, за нормами пенсійного законодавства на той період він теж не мав права на пенсію. Вищезазначене свідчить, що відповідно до норм діючого законодавства набуття необхідного страхового стажу та досягнення 45-річного віку після звільнення зі служби, не є підставою для призначення пенсії за вислугу років, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за вислугу років з 28.04.2006 року не підлягають задоволенню.
Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи позовної заяви позивача та заперечення відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є офіцером запасу та проходив військову службу в лавах збройних сил з 05.11.1979 року по 09.12.1992 року. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 досяг 45-річного віку, має загальний трудовий стаж понад 25 років, має вислугу років по лінії Міністерства оборони України понад 13 років, тобто більше 12 років і 6 місяців (вказані обставини підтверджені та повністю відповідають записам у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 12.03.1993 року, Витягом від 04.05.2006 року із розділу 12 послужного списку особової справи № 9360 офіцера запасу ОСОБА_1 та Довідкою від 27.07.2009 року № ВОЗК/2259).
Зазначені факти сторонами визнаються і не оспорюються, а тому, на підставі ч.3 ст.72 КАС України ці обставини судом вважаються такими, що не підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно вимог ч. 2 ст. 100 КАС України якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.
Позивач у березні 2009 року звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, після того неодноразово звертався до суду, але його позов було повернено для подання до належного суду. Просить поновити строк звернення до суду з позовом та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та нарахувати йому пенсію саме з 28.04.2006 року.
На думку суду, виходячи з того, що причини пропуску строку для звернення до суду є поважними, а викладені обставини дійсно є підставою для поновлення трирічного строку для звернення до суду з моменту подачі позовної заяви до суду і, оскільки позивач просить зобов`язати відповідача вчинити певні дії з 28.04.2006 року, строк для звернення до суду слід поновити, до вказаної дати.
Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Конституція України гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є її головним обов`язком (статті 1, 3 Конституції України). При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України), усі люди є рівні у своїх правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень прав і свобод громадян за будь-якими ознаками (стаття 21, частина перша статті 24 Основного Закону України).
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).
Відповідно до статті 1 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом за наявності встановленої ним вислуги на військовій службі та службі в органах внутрішніх справ, мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Редакція пункту "б" статті 12 Закону № 2262-XII протягом дії цього закону змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби. У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець (прирівняні до них особи) міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності трудового стажу 25 років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить вислуга в органах внутрішніх справ та на військовій службі.
Так, пункт "б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" в редакції Закону від 9 квітня 1992 року передбачав право на пенсію за вислугу років осіб офіцерського складу та осіб середнього, старшого і вищого складу органів внутрішніх справ, які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із хворобою, скороченням штатів або обмеженим станом здоров`я і які на день звільнення досягли 45-річного віку та мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Проте, в редакції п. "б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" від 4 липня 2002 року умова досягнення 45-річного віку та наявності загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ саме на день звільнення, була замінена словами "незалежно від підстав та часу звільнення".
Тобто після набрання чинності зазначеного Закону в редакції від 4 липня 2002 року умова досягнення 45-річного віку та наявності загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ саме на день звільнення відпала та братися до уваги не може.
Крім того, у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.04.05 року № 4 «Про окремі питання застосування судами України законодавства про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» роз`яснено, що може бути призначена пенсія військовослужбовцям раніше звільненим зі служби за умов встановлених пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури тощо [Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002)]. Отже, для окремих категорій осіб передбачено особливий порядок пенсійного забезпечення з урахуванням їх правового статусу, професійних обов`язків, підвищених вимог до дисципліни, обмежень та інших особливостей, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, що й зумовило встановлення додаткових гарантій соціального забезпечення таких осіб. Обмеження цих гарантій не відповідає статтям 3, 22, 48 Конституції України. Тому право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню або обмеженню згідно з вимогами статей 22 та 64 Конституції України.
Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення. Саме до цього зводяться правові висновки, висловлені Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2015 року у справі № 21-630а14, в постанові від 06 лютого 2012 року у справі № 21-322а11 та в постанові від 25 вересня 2012 року у справі № 21-230а12 (рішення № 42905865, 23740249 та № 27362826 відповідно у Єдиному державному реєстрі судових рішень), ухвалених за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносин.
Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 2 Положення про Пенсійний фонд України (затверджено Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 384/2011), Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.
Це означає, що у разі виникнення права на призначення пенсії у особи, яка відповідає критеріям наведеним у викладеній нормі, з 04 липня 2002 року (дата набуття чинності змін до статті 12 Закону) незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користувалися перелічені в цій статті особи, які досягли на час дії вказаної норми Закону 45-річного віку, мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
З огляду на викладене, особи, які звертаються (незалежно від часу) за призначенням пенсії за вислугою років, на підставах передбачених пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», яким в період з 04 липня 2002 року по 29 квітня 2006 року виповнилось 45 років та наявний загальний трудовий стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, мають право на призначення такого виду пенсії незалежно від підстав та часу звільнення зі служби.
Враховуючи те, що у період дії Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції від 04.07.2002 року до 29.04.2006 року, ОСОБА_1 досяг 45-річного віку, має загальний трудовий стаж понад 25 років, з яких військова служба становить більше 13 років (без врахування місяців та днів), суд приходить до висновку, що він має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту "б" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Відтак, з урахуванням, положень статей 21, 22, 24 та 64 Конституції України Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повинно призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».
Оскільки на час звернення позивача за призначенням пенсії на підставі пункту «б» статті 12 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», він мав право на отримання пенсії за вислугу років, адже таке право у нього виникло до внесення змін у редакцію цієї статті від 4 квітня 2006 року, то ненадання Запорізьким обласним військовим комісаріатом області до органу пенсійного фонду України необхідних документів для призначення пенсії є таким, що протирічить приписам частини 2 статті 19 Конституції України і частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи відсутність у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області усіх необхідних документів для призначення пенсії ОСОБА_1 , які дійсно по факту знаходяться у розпорядженні та зберіганні в ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання саме ІНФОРМАЦІЯ_1 підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області особову справу ОСОБА_1 та всі необхідні документи, необхідні для призначення ОСОБА_1 пенсії у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб», в редакції від 04.07.2002 року та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, після отримання документів від ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб», в редакції від 04.07.2002 року, починаючи з 28.04.2006 року.
З урахуванням фактичних обставини справи, дати народження ОСОБА_1 27.04.1961 року, часу першого звернення позивача до суду першої інстанції з адміністративним позовом, положень статей 50, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити пенсію позивачу з 28.04.2006 року наступним днем після дня народження та досягнення 45-річного віку.
В частині позовних вимог, заявлених до Головного управління МВС України в Запорізької області, слід відмовити, виходячи з їх необґрунтованості та недоведеності, так як судом було встановлено і підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами, що дійсно особова справа ОСОБА_1 на зберігання до ГУ МВС України в Запорізькій області не надходила, а перебуває на зберіганні за місцем проживання та військовим обліком ОСОБА_1 в Мелітопольському ОМВК, який підпорядковується Запорізькому обласному військовому комісаріату.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 9-12, 17, 71, 86, 99, 100, 158-163, 167, 185-186 КАС України, ст.ст. 19, 22 Конституції України, постановою ВСУ від 06 лютого 2012 року у справі № 21-322а11, Законом України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», -
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити певні дії задовольнити частково.
Визнати бездіяльність посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині відмови у підготовці та направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області всіх необхідних документів для призначення ОСОБА_1 пенсії у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб», в редакції від 04.07.2002 року протиправною.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області всі необхідні документи для призначення ОСОБА_1 пенсії у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області після отримання всіх необхідних документів, призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року, починаючи з 28 квітня 2006 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Суддя: А.В.Воробйов