Справа № 815/5979/15
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5979/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.;

суддів - Бжассо Н.В., Андрухіва В.В.;

за участі:

секретаря судового засідання - Гур'євої К.І.;

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Ващіліної Н.С., за довіреністю,

перекладача ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 414-15 від 30.07.2015 року та зобов'язання вчинити певні дії,-

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 414-15 від 30.07.2015 року, яким йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином Афганістану та постійно проживав у м. Кабул (Афганістан). Внаслідок небезпечної ситуації, яка існувала в Афганістані, він змушений був покинути країну свого походження. При цьому, позивач побоюється повертатись до Афганістану оскільки вважає, що може стати жертвою повсякчасних порушень прав людини та свавільного нападу зі сторони представників збройних формувань.

Вважаючи себе біженцем, у березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області (далі - Управління), однак 29.09.2015 року він отримав повідомлення № 365 від 31.08.2015 року про прийняття ДМС України рішення № 414-15 від 30.07.2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується із таким рішенням суб'єкта владних повноважень, вважає його неправомірним, посилаючись на те, що з урахуванням інформації по країні походження його побоювання стати жертвою переслідування є реальними та об'єктивними. Реальність цих обставин підтверджено багатьма висновками міжнародних організацій, а також методичними рекомендаціями УВКБ ООН при оцінці необхідності в міжнародному захисту осіб, шукаючих притулку, із Афганістану.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючись на обґрунтування викладені в позовній заяві (а.с. 3-5). Додатково зазначив, що на даний час в Афганістані залишилась проживати його родина мати, двоє сестер, брат та дружина з дітьми, які проживають у м. Кабул.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у письмових запереченнях (а.с. 91-96), посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, при цьому підстави вважати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул район Хайрхона (Афганістан), за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт, одружений на громадянці Афганістану ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, має чотирьох синів: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6, які зараз проживають в м. Кабул (Афганістан).

02.10.2014 року позивач вибув з країни походження авіарейсом «Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ) - Одеса (Україна)» на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1 та туристичної візи типу НОМЕР_2 На територію України він потрапив 03.10.2014 року.

05.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Заява позивача прийнята до розгляду згідно з наказом Управління від 24.03.2015 року № 54 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 61).

Наказом Управління від 22.05.2015 року № 93 було продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1 до отримання відомостей з органів СБУ, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи.

За результатами розгляду особової справи позивача, Управління дійшло до висновку про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновком від 26.06.2015 року справа № 2015 ОD0060 (а.с. 81-90).

Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що виїзд ОСОБА_1 за межі батьківщини стався лише з метою потрапляння до більш розвинених європейських країн, спотворена історія заявника вказує на бажання тимчасової легалізації в Україні та відсутність потреби у міжнародному захисті. Жодних причин, які б унеможливлювали добровільне повернення заявника до Афганістану, де проживають його найближчі родичі, за матеріалами особової справи виявлено не було. Крім того, факти, повідомлені заявником стосовно переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для надання йому статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

З урахуванням наведеного рішенням ДМС України № 414-15 від 30.07.2015 року з посиланням на статтю 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок Управління, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 14).

29.09.2015 року позивач отримав повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 365 від 31.08.2015 року (а.с. 13).

Суд вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення та оспорює позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року (далі - Положення), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно з п. 7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використання принципу законності, який визначає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність висновку Управління від 26.06.2015 року справа № 2015 ОD0060 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

При цьому, оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". Разом з тим, "побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона цього поняття пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судом встановлено, що позивач постійно проживав та працював у м. Кабул (Афганістан), не зазначаючи жодних переслідувань. Ні підчас перебування на батьківщині, ні перебуваючи за її межами він не зазнавав і не зазначає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Також позивачем у судовому засіданні самостійно було повідомлено, що його родина, яка залишилась проживати у м. Кабул (Афганістан), перебуває у безпеці і їй нічого не загрожує.

Крім того, отримання особистої серйозної шкоди в країні походження позивача не доведено, загроза небезпеки в м. Кабул спростовується відповідною інформацією про країну Афганістан, здобутою з Європейської інформаційної мережі по країнах походження, згідно з якою перебування у м. Кабул є безпечнішим, ніж перебування в інших містах Афганістану.

Отже, суд погоджується із доводами відповідача про те, що заявлена ОСОБА_1 інформація щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Більше того, виїзд позивача за межі батьківщини стався лише з метою потрапляння до більш розвинених європейських країн. Вказане додатково підтверджується поясненнями позивача, який зазначив, що приїхав в Україну відкрити власний бізнес, а також в Україні проживають два його брати, які вже мають власний бізнес на території України.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов до висновку, що заява, яку подав ОСОБА_1 до міграційної служби, є неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною його звернення є спроба легалізувати своє перебування на території України.

Суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 414-15 від 30.07.2015 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, та зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Повний текст постанови складений 30 листопада 2015 року.

Головуючий суддя /підпис/ О.Я. Бойко

Суддя /підпис/ Н.В. Бжассо

Суддя /підпис/ В.В. Андрухів

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 414-15 від 30.07.2015 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, та зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні.

30 листопада 2015 року.