Справа № 817/3156/15
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Недашківська К.М.
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
ПОСТАНОВА

іменем України

"10" березня 2016 р. Справа № 817/3156/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Котік Т.С.

суддів: Жизневської А.В.

Малахової Н.М.,

при секретарі Єрикаловій О.О. ,

за участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "21" грудня 2015 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень ,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 28.11.2014: № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб СПД за основним платежем 5334 грн. 98 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2072 грн. 12 коп.; №, яким нараховано суму грошового зобов'язання за платежем штрафна санкція у сфері ЗЕД в розмірі 32143 грн. 82 коп. Також, позивачка просила визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 19.06.2015 №610-25 на загальну суму 53995 грн. 66 коп.

Як на підставу для скасування вказаних рішень, позивач посилався на те, що висновки, викладені в акті перевірки, суперечать чинному законодавству.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Рівненській області від 19 червня 2015 року №610-25, в частині визначення суми податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 45735 (сорок п'ять тисяч сімсот тридцять п'ять) грн. 86 (вісімдесят шість) коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Присуджено на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 суму судового збору у розмірі 457 грн. 64 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Рівненській області.

В апеляційній скарзі фізична особа - підприємець ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нову - про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема, апелянт посилається на те, що висновки суду не узгоджуються з вимогами ч.3 п.138.2 ст.138 ПК України та Правил використання готівкової іноземної валюти на території України.

Апеляційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Рівненській області на постанову суду в частині задоволення позовних вимог повернуто апелянту відповідно до ухвали суду від 01.03.2016 року, а тому постанова суду в названій частині не є предметом розгляду в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст.195 КАС України.

Заслухавши доводи представника позивача та заперечення відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 має статус суб'єкта господарювання в розумінні статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15.05.2003 №755-IV; перебуває на обліку в Дубенській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області.

За результатами документальної планової виїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, Дубенською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Рівненській області складено Акт перевірки № 1244/17-38/НОМЕР_1 від 11.11.2014 (далі іменується - Акт перевірки) (а.с. 6-38).

На підставі Акта перевірки фіскальним органом прийняті: податкове повідомлення-рішення № від 28.11.2014, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб на суму 7407 грн. 10 коп., в тому числі 5334 грн. 98 коп. - основний платіж, 2072 грн. 12 коп. - штрафні санкції; № від 28.11.2014, відповідно до якого нарахованого суму грошового зобов'язання по штрафних санкціях у сфері ЗЕД в розмірі 32143 грн. 82 коп. (а.с.39-40).

Також, фіскальним органом сформовано податкову вимогу №610-25 від 19.06.2015 про сплату податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами в розмірі 8219 грн. 80 коп., в тому числі основний платіж - 5334 грн. 98 грн., штрафні санкції - 2072 грн. 87 коп., пеня - 811 грн. 95 коп.; та податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування в розмірі 45735 грн. 86 коп., в тому числі основний платіж - 32324 грн. 48 коп., штрафні санкції - 9413 грн. 73 коп., пеня 3997 грн. 65 коп. (а.с.41).

Суд першої інстанції перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу податкового повідомлення-рішення № від 28.11.2014, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб на суму 7407 грн. 10 коп., в тому числі 5334 грн. 98 коп. - основний платіж, 2072 грн. 12 коп. - штрафні санкції на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, дійшов висновків, що податковий орган діяв правомірно.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для винесення спірного повідомлення рішення стало те, що позивач включив до складу валових витрат витрати на ремонт автомобілів, що не підтверджені відповідними розрахунковими платіжними та іншими первинними документами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач безпідставно відшкодував витрати по ремонтних роботах, понесені ОСОБА_6 згідно наданих авансових звітів на загальну суму 31777 грн. 33 коп., оскільки вони не пов'язані з господарською діяльністю підприємця та належним чином не підтверджені документально.

Так, згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 138 ПК України визначений склад витрат та порядок їх визначення.

Відповідно до пункту 138.1 зазначеної статті, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України, не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Отже, виходячи з вищезазначених правових норм, платник податків зобов'язаний формувати склад витрат лише на підставі відповідних розрахункових, платіжних та іншими первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Окрім того, такі витрати мають бути пов'язані з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999 (далі іменується - Закон України №996-XIV), фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 цього Закону України №996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, є вірним висновок суду про те, що відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону України №996-XIV).

Вказане закріплено також у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704.

Однак, як встановлено судом першої інстанції позивач включив до складу валових витрат витрати на придбання товарів (робіт, послуг), що не підтверджені відповідними розрахунковими платіжними та іншими первинними документами, а саме:

- витрати на ремонт двигуна в розмірі 13054 грн. 39 коп., які понесено згідно звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № від 30.01.2013 підзвітною особою ОСОБА_6, Faktura Pro-Forma ZS C20130045 від 15/01/2013, видана WW Wanicki SP.ZO.o Autorysany Serwis DAF на суму 5117,44 ZL;

- витрати на ремонт двигуна в розмірі 18722 грн. 94 коп., які понесено згідно звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № від 23.03.2013 підзвітною особою ОСОБА_6, Faktura VAT nr від 20/03/2013, видана Auto Serwis Dariusz Dutkowski на суму 7589.36 ZL .

Натомість, надані підзвітною особою документи не містять відомостей щодо назви платника чи особи яка здійснювала оплату вказаних послуг. Так само, надані документи не містять відомостей щодо автомобілів, ремонт яких проведено. Не усунено вказаний недолік і при складанні звіту про використання коштів, виданих на відрядження, що позбавило можливості фіскальний орган та суд дійти висновку, що вказані послуги пов'язані з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник позивача повідомив, що докази на підтвердження обставин ремонту саме автомобілів, які використовувалися підзвітною особою ОСОБА_6 відсутні.

Отже, є вірними висновки суду першої інстанції, що позивач безпідставно відшкодував витрати по ремонтних роботах, понесених ОСОБА_6 згідно наданих авансових звітів на загальну суму 31777 грн. 33 коп., оскільки вони не пов'язані з господарською діяльністю підприємця.

Враховуючи вищезазначене, витрати, не пов'язані з господарською діяльністю позивача, не можуть бути визнані податковими витратами, та згідно підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170 ПК України працедавець, який виплачує працівникові суму компенсації його витрат, пов'язаних із відрядженням, але не віднесених до складу податкових витрат згідно з розділом III ПКУ, стає податковим агентом щодо таких сум, що виплачуються. Він зобов'язаний утримати з них ПДФО і перерахувати його у наступний день після виплати до бюджету.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що суд не звернув уваги на ч.3 п.132.2 ст.138 ПК України, за якою, платник податку для визначення об"єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн, оскільки об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 статті 177 ПК України).

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що визначення грошового зобов'язання фіскальним органом по податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 7407 грн. 10 коп., в тому числі 5334 грн. 98 коп. - основний платіж, 2072 грн. 12 коп. - штрафні санкції, у податковому повідомленні-рішенні № від 28.11.2014, є обгрунтованим та правомірним.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення в названій частині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог, не містять фактів невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 202 КАС України, для скасування судового рішення в названій частині.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо правомірності винесення фіскальним органом податкового повідомлення-рішення від 28.11.2014 № 3 яким нараховано суму грошового зобов'язання за платежем штрафна санкція у сфері ЗЕД в розмірі 32143 грн. 82 коп.

Підставою для винесення спірного рішення стало те, що позивач на порушення статті 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93 здійснював розрахунки за ремонтні роботи на території Польщі в готівковій формі у польських злотих та за відсутності у розрахунковому документі - Faktura Pro-Forma - назви платника (замовника), якому здійснювалися ремонтні роботи та без відображення марки, номерних знаків автомобіля, якому здійснювався ремонт.

Проте, такі висновки не відповідають фактичним обставинам справи та не узгоджуються з вимогами Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 №15-93.

Так, статтею 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» регламентовано, що у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовуються як засіб платежу іноземна валюта та грошова одиниця України - гривня. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки в порядку, установленому Національним банком України.

Пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 №15-93 встановлено, що до резидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, за порушення резидентами порядку розрахунків, установленого статтею 7 цього Декрету застосовується штраф у розмірі, еквівалентному сумі валютних цінностей, що використовувалися при розрахунках, перерахованій у валюту України за обмінним курсом Національного банку України на день здійснення таких розрахунків.

Проте, як вбачається з матеріалів справи позивач не здійснював розрахунки за ремонтні роботи на території Польщі в готівковій формі у польських злотих, оскільки судом встановлено, що документи надані підзвітною особою - працівником ОСОБА_6 не містять відомостей щодо платника чи замовника послуг у наданих документах. Також, суд дійшов висновку, що оплата за проведені ремонтні роботи не пов"язана з господарською діяльністю платника податку.

Окрім того, за змістом статті 16 Декрету № 15-93 компетентним органом, який має повноваження застосовувати санкції за порушення норм цього Декрету, ст. 7 зокрема, є Національний банк України.

З огляду на вищезазначене, судове рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомленя-рішення від 28.11.2014 № 3 яким нараховано суму грошового зобов'язання за платежем штрафна санкція у сфері ЗЕД в розмірі 32143 грн. 82 коп. підлягає скасуванню з прийняттям нового - про задоволення позову.

Судове рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною та скасування податкової вимоги Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Рівненській області від 19 червня 2015 року №610-25, в частині визначення суми податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 45735 (сорок п'ять тисяч сімсот тридцять п'ять) грн. 86 (вісімдесят шість) коп. не оскаржується, а тому не є предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "21" грудня 2015 р. скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.11.2014 № та прийняти в цій частині нове рішення - про задоволення позову.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.11.2014 № яким визначено штрафну санкцію в розмірі 32 143,82 грн.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.С. Котік

судді: А.В. Жизневська

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "11" березня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 АДРЕСА_2

3- відповідачу Дубенська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Рівненській області вул. Грушевського,134,м.Дубно,Дубенський район, Рівненська область,35604

4 - представнику позивача адвокату ОСОБА_7 АДРЕСА_1 - ,