Справа № 802/4049/14-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 березня 2016 р., Справа № 802/4049/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

секретаря судового засідання: Cередюка М.А.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника третіх осіб 1 та 3: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 (третя особа 1), ОСОБА_6 (третя особа 2), ОСОБА_7 (третя особа 3)

про: скасування рішень про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (позивач) з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10 (відповідач), треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 (третя особа 1), ОСОБА_6 (третя особа 2), ОСОБА_7 (третя особа 3), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить суд:

- скасувати рішення Державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10 № 8835031 від 09.12.2013 про державну реєстрацію права власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5;

- скасувати рішення Державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10 № 8836551 від 09.12.2013 про державну реєстрацію права власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_7.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувані рішення про державну реєстрацію права власності прийняті за відсутності правових підстав, а тому підлягають скасуванню. Так, позивач зазначає, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення 8835031 від 09.12.2013 слугувало рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2009 у справі № 2-3780/09 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та права власності на 47/100 часток квартири за ОСОБА_5, яке скасоване рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09.12.2013. Підставою для прийняття оскаржуваного рішення № 8836551 від 09.12.2013, як зазначає позивач, слугував договір дарування від 09.12.2013, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, який визнаний недійсним заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.04.2014 у справі № 127/1251/14-ц.

Позивач та його представник у судовому засіданні адміністративний позов підтримали повністю та просили суд задовольнити з підстав, викладених у заяві про збільшення розміру позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не прибула, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. При цьому суд враховує пояснення відповідача, надані під час розгляду справи. Зокрема, в судовому засіданні, призначеному 23.02.2016 відповідач погодилася з доводами представника позивача щодо наявності підстав для скасування рішення № 8836551 від 09.12.2013 про державну реєстрацію права власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_7.

Щодо рішення № 8835031 від 09.12.2013 про державну реєстрацію права власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, то ОСОБА_10 зазначила, що наразі зазначене рішення скасоване Державним реєстратором ОСОБА_11 та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 зареєстровано лише за ОСОБА_7

Представник третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_7 - ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечував, що державна реєстрація права власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_1, яка вчинена на підставі скасованих правовстановлюючих документів, підлягає скасуванню. Поряд із цим представник третіх осіб зазначив про необхідність відкладення розгляду справи для отримання результатів віндикаційного позову щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення коштів за недійсним правочином.

Крім того, ОСОБА_3 просив суд винести окрему ухвалу щодо Державного реєстратора ОСОБА_11, наполягаючи на протиправності реєстраційних дій, вчинених нею відносно квартири АДРЕСА_1.

Третя особа - ОСОБА_6 у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши доводи представника третіх осіб щодо неможливості розгляду справи, думку представника позивача, суд ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, та занесеною секретарем у журнал судового засідання ухвалив провести розгляд адміністративної справи за відсутності належним чином повідомлених відповідача та третіх осіб, що не прибули в судове засідання.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши адміністративну справу, суд установив такі фактичні обставини.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.10.2006 ОСОБА_1 успадкував 53/100 часток квартири АДРЕСА_1. 47/100 часток зазначеної квартири перебували у власності ОСОБА_6

Як установлено з пояснень представника третьої особи, 15.04.2009 між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4.

Рішенням 02.06.2009 у справі № 2-3780/09 Ленінський районний суд м. Вінниці визнав зазначений договір дійсним та визнав за ОСОБА_9 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 та складає 47/100 часток квартири АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.07.2009 визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_4 та складає 47/100 часток квартири АДРЕСА_1, житловою площею 15,0 кв.м, загальною площею 27,3 кв.м, а саме на 1/2 коридору, площею 2,8 кв.м, 1/2 коридору, площею 0,5 кв.м, 1/2 туалету, площею 0,4 кв.м, кухню, площею 8,6 кв.м, кімнату, площею 15,0 кв.м.

На підставі зазначених рішень за ОСОБА_9 було зареєстровано право власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію права власності № 8835031 від 09.12.2013).

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09.12.2013 у справі № 2-3780/09 скасовано рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2009 у справі № 2-3780/09 та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.07.2009.

Втім, цього ж дня, 09.12.2013 о 17:11:01 ОСОБА_9 уклала з ОСОБА_7 договір дарування 47/100 часток квартири АДРЕСА_1.

На підставі даного договору за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію права власності № 8836551 від 09.12.2013).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2014 у справі № 127/1251/14-ц визнано недійсним договір дарування 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 від 09.12.2013, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Ухвалами від 05.06.2014, 29.07.2014 у справі №127/1251/14-ц виправлено описку у зазначеному рішенні: виправлено квартиру № 20 на квартиру № 20, 20а.

Вважаючи, що оскаржувані рішення про державну реєстрацію права власності прийняті за відсутності правових підстав, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до преамбули Закону № 1952-ІV цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно зі ст. 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Статтею 3 Закону № 1952-ІV визначено, що Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-ІV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1952-ІV орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1952-IV у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

За ч. 4 ст. 15 Закону № 1952-ІV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку.

Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно на момент виникнення спірних правовідносин були визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядком надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету міністрів України № 703 від 22.06.2011 (далі - Порядок № 703).

Відповідно до п. 26 Порядку № 703 для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.

Згідно з п. 27 Порядку № 703 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, серед іншого, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, серед правовстановлюючих документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та підставі яких здійснюється державна реєстрація, визначено, зокрема, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації; рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна.

Відповідно до матеріалів справи підставою для прийняття оскаржуваного рішення 8835031 від 09.12.2013 слугувало рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2009 у справі № 2-3780/09 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та права власності на 47/100 часток квартири за ОСОБА_5, яке скасоване рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09.12.2013. Підставою для прийняття оскаржуваного рішення № 8836551 від 09.12.2013 слугував договір дарування від 09.12.2013, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, який визнаний недійсним заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.04.2014 у справі № 127/1251/14-ц.

Таким чином, правовстановлюючі документи, на підставі яких у третіх осіб - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виникли речові права, скасовані.

З урахуванням викладеного, зважаючи на факт скасування правовстановлюючого документа, на підставі якого у третьої особи - ОСОБА_7 виникло речове право та на підставі якого державним реєстратором вчинено реєстраційну дію, суд доходить висновку щодо наявності підстав для скасування такої державної реєстрації, оскільки остання за своєю суттю є офіційним підтвердженням виникнення, переходу чи припинення права та за відсутності факту виникнення права, відповідно, не може його офіційно підтверджувати.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду, викладено в ухвалі від 20.08.2015 № К/800/3466/14.

При цьому, відповідно до актуальної інформації про права власності, наявної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 01.02.2016, 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 зареєстровано лише за ОСОБА_7, рішення № 8835031 від 09.12.2013 про державну реєстрацію права власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 відсутнє, а відтак суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-ІV в разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Стосовно доводів представника третіх осіб про винесення окремої ухвали суд зазначає таке.

Відповідно до статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Таким чином, окрема ухвала є способом реагування суду з його ініціативи на випадки виявлення порушення законності та правопорядку, які не можуть бути усунені ним самостійно при вирішенні адміністративного спору з використанням представлених адміністративним процесуальним законом засобів.

Відтак, правом ініціювання постановлення окремої ухвали наділений лише суд за наявності відповідних підстав, при цьому постановлення окремої ухвали є правом суду, а не його обов'язком.

Належних та допустимих доказів, що підтверджують факт навмисного порушення Державним реєстратором ОСОБА_11 закону представник третьої особи не надав, із матеріалів справи суд не вбачає підстав для прийняття окремої ухвали.

Згідно зі ст. ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів учасників судового процесу, оцінивши докази, наявні у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати рішення Державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10 № 8836551 від 09.12.2013 про державну реєстрацію права власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_7.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович