Справа № 813/1116/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 р. Справа № 876/7677/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Носа С.П., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НІКО-ЗАХІД» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКО-ЗАХІД» звернулось в суд з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 24 лютого 2015 року за № /3237, № /3241 та № /3236.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25.05.15р. адміністративний позов задоволено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем не подано доказів правомірності прийняття податкових повідомлень - рішень, наявність яких б свідчили про нереальність операцій між позивачем та контрагентами. В свою чергу позивач підтвердив реальність спірних господарських операцій належними первинними доказами та, що такі пов'язані з господарською діяльністю товариства.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт, зокрема зазначає, що ТОВ «НІКО-ЗАХІД» віднесено до складу витрат витрати на рекламні заходи, що не пов'язані з реалізацією товарів, робіт, послуг, та відповідно не пов'язані з господарською діяльністю даного підприємства. Вважає, що клієнтам надавалась інформація про нові бренди автомобілів торгових марок «AUDI» та «MITSUBISHI», їхні модифікації та цінові пропозиції, не проводилось рекламування ТОВ «НІКО-ЗАХІД», не висвітлювалась інформація про переваги товариства перед іншими постачальниками автомобілів, як у м. Львові так і на території України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції і це стверджується матеріалами справи, що за результатами планової виїзної перевірки ТОВ «НІКО-ЗАХІД» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, контролюючим органом складено акт від 05.02.2015 за №50/14/13-07-22-01-10/32483848.

В акті перевірки зазначено, що ТОВ «НІКО-ЗАХІД» віднесено до складу витрат витрати на рекламні заходи, що не пов'язані з реалізацією товарів, робіт, послуг, та відповідно не пов'язані з господарською діяльністю даного підприємства. В акті також зазначається, що, проаналізувавши представлені посадовими особами до перевірки акти виконаних робіт по рекламних заходах, встановлено, що клієнтам надавалась інформація про нові бренди автомобілів торгових марок «AUDI» та «MITSUBISHI», їхні модифікації та цінові пропозиції, не проводилось рекламування ТОВ «НІКО-ЗАХІД», не висвітлювалась інформація про переваги товариства перед іншими постачальниками автомобілів, як у м. Львові так і на території України. При цьому, оскільки рекламні послуги мають відношення до моделей автомобілів «AUDI» та «MITSUBISHI», а тому, що згідно дилерських угод, такі повинні відшкодовуватись Дистрибютором, у зв'язку з тим, що вони не пов'язані з господарською діяльністю ТОВ «НІКО-ЗАХІД», а пов'язані з просуванням товару на ринку України торгових марок «AUDI» та «MITSUBISHI» Дистрибюторів ТОВ «Порше Україна» та ТОВ «Торговий дімНіко».

На підставі акту перевірки, з врахуванням результатів розгляду заперечень на такий, що подавались ТОВ «НІКО-ЗАХІД», ДПІ у Шевченківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області прийнято податкові повідомлення рішення від 24 лютого 2015 року: за № /3237, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 960505 грн; № /3241, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 22705 грн; за № /3236, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартіть в розмірі 245805 грн, в тому числі за основним платежем 163900 грн та за штрафними (фінансовими санкціями (штрафами) 81950 грн.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку з наступних підстав.

В період, охоплений перевіркою, ТОВ «НІКО-ЗАХІД» було єдиним офіційним дилером у Львові та Львівській області автомобільних брендів - Audi AG (Дилерський договір від 01.12.2008р. між ТОВ «Порше Україна» і ТОВ «НІКО-ЗАХІД») та Mitsubishi Motors (дилерський договір від 31.12.2012р. між ТОВ «Торговий дім-НІКО» та ТОВ «НІКО-ЗАХІД»). Відповідно до вказаних дилерських договорів, ТзОВ «НІКО-ЗАХІД» зобов'язане здійснювати продаж автомобілів «Mitsubishi» та «Audi», їх гарантійне і сервісне обслуговування, реалізацію запасних частин, сервісних матеріалів та аксесуарів до них на території м. Львова та Львівської області. Відповідно, дані положення договорів підтверджують прямий зв'язок надання таких послуг з господарською діяльністю ТзОВ «НІКО-ЗАХІД». Крім того, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АГ № 202678, виданої ОСОБА_2, державним реєстратором юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 26 грудня 2013 року, це один з основних видів діяльності позивача.

Предметом вказаних дилерських договорів є здійснення та організація протягом визначеного строку просування та збут продуктів марок «Mitsubishi» та «Audi» на території міста Львова та Львівської області. Також у цих угодах передбачені права і обов'язки обох сторін. В цих угодах передбачено зобов'язання ТОВ «НІКО-ЗАХІД» розробляти й реалізовувати на своїй території маркетингові й рекламні заходи за свій рахунок, обов'язково використовуючи при цьому захищені знаки для товарів та послуг «Mitsubishi Motors» та «Audi AG» відповідно, поряд із власними знаками ідентифікації. Цими договорами також визначено мінімальну вартість витрат на рекламу, мінімальну кількість площин зовнішньої реклами, які ТОВ «НІКО-ЗАХІД» зобов'язане використовувати щомісячно, про що також відмітив і відповідач в акті перевірки та в письмових запереченнях на позов.

Згідно пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу, витрати це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, за своїм складом поділяються на дві групи: витрати операційної діяльності та інші витрати.

До складу витрат операційної діяльності відносяться собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг і витрати банківських установ.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу (п. 138.6 ст. 138 Податкового кодексу).

Відповідно до пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу до складу витрат не включаються витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме: витрати на організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг і відпочинку, придбання та розповсюдження подарунків (крім благодійних внесків та пожертвувань неприбутковим організаціям, визначених ст. 157 Кодексу, та витрат, пов'язаних із провадженням рекламної діяльності, які регулюються нормами пп. 140.1.5 п. 140.1 ст. 140 цього Кодексу).

На підставі пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу до складу інших витрат підприємства включаються витрати на збут. Згідно з цим підпунктом витрати на збут включають витрати, повязані з реалізацією товарів, а саме: витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів.

При застосуванні пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу необхідно мати на увазі обмеження, передбачені пп. 140.1.5 п.140.1 ст. 140 цього Кодексу, згідно з яким при визначенні об'єкта оподаткування враховуються витрати подвійного призначення, такі як витрати платника податку на проведення реклами.

Застосування торговельної марки на товарах та при наданні послуг, для яких вона зареєстрована, на упаковці товарів, у рекламі, друкованих виданнях, на вивісках, під час показу експонатів на виставках і ярмарках, що проводяться в Україні, у проспектах, рахунках, на бланках та в іншій документації, пов'язаній із впровадженням зазначених товарів і послуг у господарський (комерційний) обіг, на підставі ст. 157 Господарського кодексу визнається використанням торговельної марки у сфері господарювання.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про рекламу» N 271/96-ВР від 03.07.96 реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо такої особи чи товару.

Заходи рекламного характеру - заходи з розповсюдження реклами, які передбачають безоплатне розповсюдження зразків товарів, що рекламуються, та/або їх обмін споживачам однієї кількості чи одного виду товарів, що рекламуються, на інший.

Законом про рекламу не встановлено обмежень щодо способів проведення реклами, таким чином, будь-яка інформація (усна, письмова), що містить у собі дані про фірму та її господарську діяльність, є рекламою.

Відображення витрат на проведення рекламних заходів можливе тільки за наявності відповідних підтверджуючих документів. При цьому обов'язковою умовою для включення витрат на проведення рекламних заходів до складу витрат у податковому обліку є виключно рекламний характер таких заходів.

Згідно п. 138.2 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПК України.

Абзацами першим та другим п.44.1 ст.44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Вимоги до таких документів передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16 липня 1999 року, з наступними змінами та доповненнями.

Так, у відповідності до положень ст. 1 цього Закону, первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно п. 5.3.9 статті 5 вказаного Закону, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Статтею 11 «Правила ведення податкового обліку» Закону ніяких особливостей щодо форми та змісту документів не передбачено.

Відповідно до вимог п. 2 статті 3 Закону №996-XIV, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Законом №996-XIV не передбачено ніякої додаткової інформації, окрім вказаної вище, яка, повинна міститися в первинних документах. Також, у п. 2.статті 3 даного Закону зазначено, що податкова звітність будується саме на даних бухгалтерського обліку.

З наведеного випливає, що будь-які витрати мають бути здійснюваними саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними первинними документами.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суд повинен врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб'єктом владних повноважень покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

При цьому, при розв'язанні відповідних спорів варто враховувати, що в разі надання відповідачем - податковим органом доказів, які підтверджують факт вчинення платником податку податкового правопорушення, саме на платника податків покладається обов'язок спростовувати обґрунтовані доводи податкового органу.

Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, за змістом процесуального закону платник податків повинен підтвердити належними та допустимим доказами свої заперечення проти наданих податковим органом.

Так, колегія суддів зазначає, що рекламні послуги належать до товарних операцій і за своєю суттю є витратами.

На переконання колегії суддів документами, що підтверджують фактичне отримання послуг, можуть бути: акт виконаних них робіт, звіти про надання послуг або інший документ, що підтверджує фактичне надання послуги, який повинен мати всі обов'язкові реквізити первинних документів, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

В матеріалах справи наявні копії договорів із суб'єктами господарювання, що надавали рекламні послуги для позивача, копії актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), завдання, медіа-плани, фотозвіти, ефірні довідки, інші документи, що підтверджують здійснення господарських операцій.

Оглянувши зазначені вище копії документів, які детально досліджені та описані судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що дані документи містять чіткий та достатній перелік наданих позивачу послуг та робіт, строки і спосіб їх надання. Оплата наданих послуг підтверджується платіжними дорученнями.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності безпосереднього зв»язку витрат з господарською діяльність підприємства, то необхідно зазначити наступне.

Господарська операція, направлена на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є нормальним процесом здійснення господарської діяльності.

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

А зі змісту пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України вбачається, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Спростовуючи доводи податкового органу колегія суддів зазначає, що не є обов'язковим, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому. Також не виключено, що в результаті об'єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Поряд з цим обов'язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція принаймні теоретично (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості.

Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не є вчиненими в межах господарської діяльності, а відтак, їх наслідки, не зумовлені діловою метою, не підлягають відображенню в податковому обліку.

Вказана позиція не суперечить висновку Верховного Суду України викладеному в судовому рішенні від 09.06.2015р №21-289а15 року, відповідно до якого, при здійсненні платником податку господарської діяльності можливі збиткові операції. Віднесення таких операцій до господарських можливе у випадках обґрунтування платником податку економічних причин чи ділової мети (зважаючи на ризики підприємницької діяльності) укладення угод за ціною нижчою за виробничу собівартість.

За таких обставин колегія суддів вважає що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо правомірного віднесення позивачем до валових витрат послуг, пов'язаних із наданням останньому рекламних послуг та робіт.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2015 року у справі № 813/1116/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді І.М. Обрізко

С.П. Нос

Повний текст виготовлено 16.03.2016р.