Справа № 826/23969/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 березня 2016 року 16:28 № 826/23969/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., при секретарі судового засідання Мині І.І., розглянув у відритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Прокуратури Київської області
провизнання наказу протиправним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

від відповідача: Шиленко М.В.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 10 березня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Прокуратури Київської області, в якому просить (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог):

1. Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Київської області № 2065к від 25 вересня 2015 року про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

2. Визнати протиправними та скасувати накази прокурора Київської області: № 2065к від 25.09.2015 р. про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та № 2575к від 28.12.2015 «Про зміну наказу № 2065к від 25.09.2015 р.», яким наказ № 2065к від 25.09.2015 р. доповнено пунктом 1 статті 40 КЗпП України та визначено виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України та провести остаточний розрахунок».

3. Поновити ОСОБА_1 на публічній службі в органах прокуратури України на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області.

4. Стягнути з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.09.2015 р. до дня поновлення на роботі, який на день судового розгляду позовної заяви становить 13 987,77 грн.

5. Стягнути з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок протиправних дій прокуратури Київської області позивач позбавлена можливості працювати та отримувати винагороду за працю, чим поставлена у скрутне матеріальне становище.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила суд відмовити в їх задоволенні, вважає, що позивача було звільнено з посади у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

З 10.10.2014 р. по 25.09.2015 р. ОСОБА_1 працювала у прокуратурі Київської області на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням всіх законів у кримінальному провадженні.

21.07.2015 р., відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 попереджено про звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України).

Наказом прокуратури Київської області від 25.09.2015 р. № 2065к ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області та скороченням кількості прокурорів цієї прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»).

Вважаючи наказ прокуратури Київської області № 2065к від 25.09.2015 р. про звільнення протиправним, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Досліджуючи спірні накази на предмет відповідності вимогам частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на наступне.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в Законі України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року N 3723-XII.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивач перебувала на публічній, тобто державній службі, а саме на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням всіх законів у кримінальному провадженні.

Як вже зазначалось, суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну службу». Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Спеціальним законодавством урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

У зв'язку із набранням чинності 15 липня 2015 р. Закону України «Про прокуратуру» наказом Генерального прокурора України від 15.07.2015 № 46ш у структурі та штатному розписі прокуратури Київської області скорочено 168 посад, серед них і посаду, яку займала ОСОБА_1.

Вказаним наказом утворено управління нагляду у кримінальному провадженні у складі відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням органами внутрішніх справ і підтримання державного обвинувачення. У новоствореному відділі передбачалось скорочення 1 посади.

Зважаючи на викладене вище, старшому прокурору відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідуванні органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області ОСОБА_1 винесено попередження, з яким її ознайомлено 21.07.2015.

Як вбачається з пояснень представника відповідача, на посаду, що звільнилась призначено працівника з більш високою кваліфікацією - старшого прокурора прокуратури області з міжнародно-правових доручень ОСОБА_4, посаду якого ліквідовано наказом Генерального прокурора України від 15.07.2015 № 46ш.

Обґрунтовуючи надання переваги ОСОБА_4, відповідач виходив із того, що в органах прокуратури Київської області він працює з лютого 2004 р. Одружений, на утриманні має малолітню доньку. З 2011 забезпечував належну організацію роботи у галузі міжнародно-правових доручень та своєчасне виконання органами прокуратури вимог міжнародних договорів та кримінально-процесуального законодавства. На нього покладено виконання обов'язків по здійсненню нагляду у галузі міжнародного співробітництва піж час кримінального провадження.

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 № 82ш у штатному розписі прокуратури області встановлено посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення.

У зв'язку із тим, що вказаний наказ надійшов до прокуратури області 07.10.2015, призначити на вказану посаду ОСОБА_1 не виявилось за можливе, оскільки вона вже була звільнена.

Наказом прокуратури Київської області № 2065к від 25.09.2015 р. ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Статтею 30 Закону N 3723-XII передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у КЗпП. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена у разі: порушення умов реалізації права на державну службу; недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 Закону N 3723-XII; досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби; відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії; виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі; відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 Закону N 3723-XII; притягнення державного службовця до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, пов'язані з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Слід зазначити, що припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці має враховуватися переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

В порушення п. 2 названої статті відповідачем не враховано, що на момент звільнення позивач проживала сама, тобто не мала інших осіб із самостійним заробітком. Таким чином під час звільнення, відповідачем не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі.

Відповідачем також не було враховано, що за час роботи в органах прокуратури, позивач мала позитивні характеристики та жодного разу не притягувалась до дисциплінарної відповідальності. Натомість під час перебування на службі в органах прокуратури, позивач мала ряд заохочень за сумлінне ставлення до виконання службових обов'язків.

Згідно із рішенням атестаційної комісії прокуратури Київської області від 21.11.2014 р. позивач відповідала займаній посаді.

Слід звернути увагу на те, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка у зв'язку з проведенням антитерористичної операції вимушена була покинути свій регіон та роботу. Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку із складною ситуацією в Луганській області, де мешкала та працювала позивач, остання була переведена до прокуратури Київської області.

Під час вивільнення позивачу не було виплачено відповідачем вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України.

Як вбачається з попередження про звільнення посаду позивача скорочено у зв'язку із зміною в структурі прокуратури Київської області, а саме: ліквідацією відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідуванні органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області.

Водночас, із наказу Генеральної прокуратури України від 15.07.2015 р. № 46ш у структурі та штатному розписі прокуратури Київської області ліквідовано управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, до складу якого входив відділ процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області, в якому працювала позивач, створено нове управління нагляду у кримінальному провадженні, до складу якого увійшов відділ нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення.

За таких обставин слід дійти висновку, що будь-яких змін в організації виробництва не відбулося, оскільки працівники управління та відділу продовжували виконувати ті самі функції та роботу, що і до реорганізації.

Таким чином, в прокуратурі Київської області фактично відбулася реорганізація управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, до складу якого увійшли відділи, які в ньому перебували до реорганізації.

Як вбачається із п. 1 наказу Генерального прокурора України № 46ш від 15.07.2015 р., у структурі та штатному розписі прокуратури Київської області ліквідовано 4 управління, 7 відділів та наступні посади: старший прокурор області з питань правового забезпечення; старший прокурор прокуратури області з міжнародно-правових доручень; старший прокурор прокуратури області з питань забезпечення доступу до публічної інформації.

Їх загальну штатну чисельність 168 одиниць з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України.

Пунктом 2 наказу Генерального прокурора України № 46 ш від 15.07.2015 р. визначено скоротити у структурі та штатному розписі прокуратури Київської області 128,5 одиниць з відповідним фондом заробітної плати та зарахувати їх до резерву Генеральної прокуратури України. При цьому, визначено конкретний перелік посад та штатних одиниць, які підлягали скороченню. Однак, посада, яку обіймала позивач серед них не зазначена.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що оскільки посада позивача не підлягала скороченню, відповідно її звільнення відбулося без законодавчо визначених підстав.

Згідно із довідкою прокуратури Київської області про наявність вакантних посад в період з 21.07.2015 р. по 25.09.2015 р. на час звільнення позивача існували вакантні посади, а саме: прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області; начальник відділу роботи з кадрами; старший слідчий другого слідчого управління; прокурор відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадження досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення; прокурор відділу представництва інтересів громадян і держави в судах, які позивачу запропоновані не були, у зв'язку із чим у суду є підстави дійти висновку, що відповідачем порушено порядок звільнення, передбачений ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України.

Як встановлено судом, прокурором Київської області видано наказ № 2575к від 28.12.2015 «Про зміну наказу № 2065к від 25.09.2015», відповідно до якого абзац перший наказу № 2065к від 25.09.2015 доповнено пунктом 1 статті 40 КЗпП України та визначено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України та провести остаточний розрахунок.

Вказаний наказ було винесено 28.12.2015 р., тобто під час розгляду даної справи, а тому позивач не була належним чином ознайомлена з ним прокуратурою Київської області, його копія їй не була вручена та запис у трудовій книжці зроблено не було. Натомість із вказаним наказом позивач була ознайомлена 22.01.2016 р. в Окружному адміністративному суді за її клопотанням.

Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на те, що під час звільнення працівників прокуратури спеціальним нормативним актом є Закон України «Про прокуратуру», оскільки положення останнього поширюються на працівників місцевих прокуратур (пп. 4 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру»).

Підпунктом 4 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Цей Закон набирає чинності з 15 липня 2015 року, крім:

пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

статей 21, 28 - 38, 42, 44 - 50, 62 - 63, 65 - 79 цього Закону, які набирають чинності 15 квітня 2016 року;

статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15 грудня 2015 року.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про прокуратуру» у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

Аналіз вищенаведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що прокурори місцевих прокуратур призначаються та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами. Разом з тим, позивач працювала у регіональній прокуратурі, а тому для її звільнення необхідно було отримати рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, що відповідачем зроблено не було.

Зважаючи на вищевикладене, та враховуючи, що змін в організації праці не відбулося, суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням ст.ст. 36, 42, 43 КЗпП України, оскільки Генеральною прокуратурою України не було виконано свого обов'язку, не враховано права позивача на переважне залишення на роботі та не запропоновано іншу вакантну посаду у новоствореному відділі.

Органи публічної влади, посадові особи, які наділені владними повноваженнями зобов'язані дотримуватись принципу законності, закріпленого в частині другій статті 19 Конституції України, за яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось без дотримання вимог, гарантій, передбачених КЗпП України щодо вивільнення працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, необґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття наказу, нерозсудливо.

За таких обставин суд приходить до висновку, що наказ прокурора Київської області № 2065к від 25.09.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 та наказ прокурора Київської області № 2575к від 28.12.2015 р. "Про зміну наказу № 2065к від 25.09.2015" є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Оскільки судом встановлено, що позивача було звільнено з займаної посади без законної підстави, її право повинно бути відновлене шляхом поновлення на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області з 26.09.2015 р.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як безробітна в Печерському районному центрі зайнятості з 27 жовтня 2015 р., про що свідчить довідка Державного центру зайнятості Печерського РЦЗ в м. Київ. Згідно виписки по картковому рахунку їй було виплачено допомогу по безробіттю у сумі 16 385,39 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, згідно абзацу 2 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Тобто виплата допомоги по безробіттю не підлягає зарахуванню при визначені грошової суми нарахованої працівнику за час вимушеного прогулу.

З наведеного слідує, що у випадку визнання судом звільнення працівника протиправним та поновлення його на роботі, слід задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з прокуратури Київської області суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня наступного за винесенням наказу про звільнення по день поновлення на посаді, за виключенням отриманої допомоги по безробіттю.

Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про стягнення з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням з огляду на наступне.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

Однак зазначений розмір моральної шкоди, а саме 200000,00 гривень не підтверджується доказами глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування.

Таким чином суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а відтак відмовляє в їх задоволенні.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд має керуватися критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, згідно з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність його дій, водночас позивачем частково доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Керуючись статтями 69 - 71, 94, 160- 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Київської області № 2065к від 25.09.2015 р. про звільнення ОСОБА_1.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Київської області № 2575к від 28.12.2015 р. "Про зміну наказу № 2065к від 25.09.2015".

4. Поновити ОСОБА_1 на публічній службі в органах прокуратури України на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області з 26.09.2015 р.

5. Стягнути з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.09.2015 р. по день поновлення на роботі, за вирахуванням сум, отриманих ОСОБА_1 як допомогу на випадок безробіття.

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

7. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області з 26.09.2015 р. та присудження виплатити їй заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук

Повний текст постанови виготовлено 15.03.2016 р.