Справа № 815/503/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/503/16
У Х В А Л А

09 березня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Потоцької Н.В.

за участю секретаря Загрійчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національні інформаційні системи», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити дії.

В судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у даній справі посилаючись на те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 7 статті 3 КАС України, суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа та інші особи при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Під органами державної влади у контексті даної статті розуміються органи законодавчої та виконавчої влади, а делеговані повноваження - це повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (ст. 1 Закону України, від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні").

Частиною 3 статті 50 КАС України встановлено, що відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень.

Відповідно до інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 „Щодо застосування господарськими судами України положень процесуального законодавства стосовно розмежування компетенції між спеціалізованими адміністративними і господарськими судами" необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно частини 4 статті 50 КАС України, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за позовом суб'єкта владних повноважень. Проте, Позивач також не є суб'єктом владних повноважень, а тому справа не належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Окрім того, зі змісту Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.11.2006 № 1577 не вбачається, що на Міністерство юстиції України покладені повноваження щодо реалізації принципів інформаційної політики держави у сфері ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр), відповідно немає підстав стверджувати, що Міністерство юстиції делегувало Держінформ'юсту здійснення владних управлінських функцій з технічного та технологічного створення і ведення, матеріально-технічного та технологічного забезпечення, збереження і захисту даних, що містяться в Державному реєстрі, а також з внесення та вилучення записів до (з) Державного реєстру про обтяження рухомого майна.

«Делегування» означає передачу функцій, повноважень на певний час із збереженням у делегуючого суб'єкта права повернути й до власного виконання.

Делегована компетенція - це правова категорія, що включає в себе предмети відання і владні повноваження, які закріплені за органами держави або місцевого самоврядування, але їх реалізація, відповідно до Конституції і Законів України, керуючись вимогами ефективності, здійснюється іншими органами. Делегування повноважень не є формою їх цілковитої передачі тому, кому вони делегуються. Ці повноваження залишаються повноваженнями відповідних органів, що їх делегували.

Слід зазначити, що здійснюючи функції адміністратора чи реєстратора Єдиних та Державних реєстрів інформаційної мережі Міністерства юстиції України Держінформ'юст та його філії не здійснюють будь-яких управлінських функцій, не приймають будь-яких управлінських рішень, а діють виключно для задоволення суспільних потреб шляхом систематичного здійснення господарської діяльності на основі державної власності.

Згідно інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2. -2005, у випадку, якщо суб'єкт у спірних відносинах не здійснює владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Поряд з цим зазначаємо, що Держінформ'юст є підприємством державної форми власності, що засноване Міністерством юстиції України на підставі наказу від 09.12.1997 № 76/5 «Про утворення державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та діє відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.1999 № 1272 «Про державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України».

У відповідності до статей 62, 63, 74 Господарського кодексу України та положень Статуту, Держінформ'юст діє на принципах госпрозрахунку і функціонує як самостійний суб'єкт господарювання.

Основною метою діяльності Держінформ'юсту є технічне, технологічне забезпечення створення та супроводження програмного забезпечення ведення автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, що створюються відповідно до наказів Міністерства юстиції України, а також інших електронних баз даних, що створюються відповідно до законодавства України, надання доступу фізичним та юридичним особам до автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, забезпечення збереження та захисту даних, що містяться в автоматизованих системах Єдиних та Державних реєстрів, що визначено у Статуті Держінформ'юсту. Одеська фіх Держінформ'юсту діє на підставі Положення про Одеську філію Держінформ'юсту, яке розроблено відповідно до Статуту Головного підприємства.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади» від 30.06.1999 № 783-ХІV (із змінами та доповненнями) органи державної влади здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Пунктом 3.4 Статуту державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України встановлено, що підприємство діє на принципах госпрозрахунку, самофінансування і функціонує як самостійний суб'єкт господарювання.

Таким чином, як вбачається із приписів Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади» від 30.06.1999 № 783-ХІV (який встановлює вимоги до фінансового забезпечення органів державної влади), положень Статуту Держінформ'юсту, приписів Господарського кодексу України, Держінформ'юст не є органом державної влади чи суб'єктом з делегованими владними повноваженнями та не виконує управлінські функції.

З урахуванням наведеного, зазначаємо, що Держінформ'юст не має жодних прав суб'єкта владних повноважень, є господарюючим суб'єктом і тому не може бути відповідачем у адміністративній справі.

Представник позивача заперечував проти задоволення даного клопотання про закриття провадження у справі.

Розглянувши клопотання представника відповідача про закриття провадження у даній справі, вислухавши думку представника позивача, третьої особи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача та закриття провадження у цій справі, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.ч. 1, 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У відповідності до ч.1 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на розгляд до адміністративного суду спір, який виник між конкретними суб'єктами відносно їх прав та обов'язків, в конкретних правових відносинах, в яких один суб'єкт законодавчо уповноважений власно керувати поведінкою інших суб'єктів.

Пунктом 7 частини 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України надано визначення суб'єкта владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

«Орган державної влади» - колегіальні та (або) одноособові органи, які наділені юридично визначеними державно-владними повноваженнями та необхідними засобами і механізмами для виконання функцій і завдань держави. Ці органи формуються шляхом виборів і створюються державою, мають відповідну внутрішню організаційну структуру.

Суб'єкт владних повноважень: цє органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інші суб'єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, які наділені сукупністю прав і обов'язків державних органів, а також посадових та інших осіб, закріплених за ними у встановленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює зазначених владних управлінських функцій (щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору), то такий суб'єкт не знаходиться «при здійсненні управлінських функцій», та не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України необхідних ознак суб'єкта владних повноважень.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відповідач по справі виконує владні управлінські функції, з огляду на таке.

Суд підходить при розгляді питання суб'єктів владних повноважень не через призму категорії «владні управлінські функції», а шляхом з'ясування визначальних рис поняття «владні повноваження». Під ними він розуміє забезпечену законом вимогу уповноваженого суб'єкта належної поведінки і дій щодо громадян та юридичних осіб. Владним повноваженням, на думку суду, притаманне таке:

- здійснюються уповноваженими суб'єктами, представлені органами державної влади, органами місцевого самоврядування та інституціями, яким делеговано повноваження названих вище суб'єктів;

- це веління (наказ, вимога, команда) другій стороні публічних правовідносин. Таке веління в більшості випадків має імперативний характер, тобто є обов'язковим до виконання. Ця обов'язковість забезпечена заходами примусу (відповідальності) в разі неналежної поведінки або дій другої сторони;

- такі повноваження забезпечені законом, який є їх джерелом. Законодавчі акти окреслюють межі владних повноважень, пов'язують їх суб'єктів із

правом;

- мають потужне забезпечення - наявність системи гарантій, які сприяють реалізації повноважень і стабільній діяльності державних органів. До цієї системи гарантій належать структурований апарат та корпус професіоналів, здатних кваліфіковано оцінювати ситуацію, здійснювати управління на високому професійному рівні.

Що ж до конкретних видів владних повноважень, групуючи останні залежно від їх характеру, змісту та способу здійснення, пропонує такі повноваження: з прийняття імперативних рішень; тих, що стосуються збирання, аналізування та використання інформації, вивчення ситуації та оцінки пропозицій; пов'язані з погодженнями, координацією, взаємодією, сприянням, досягненням домовленостей; що мають на меті здійснення організаційно-інструктивного впливу на відповідних суб'єктів (організація, інструктування, медична допомога, стимулювання, узагальнення досвіду); контрольно-оцінювального характеру.

Однак, слід звернути увагу, що владні повноваження, по - перше: виникають та реалізуються виключно в межах публічно-правових відносин або, інакше кажучи, є квінтесенцією публічної влади;- по-друге, вони, як похідні від феномену «влада», несуть у собі імперативні начала, тобто є обов'язковими для виконання. При цьому феномен «влада» не можна зводити тільки до примусу (підкорення, імперативних вимог). Примус є лише потенційно можливим способом впливу суб'єкта влади на її об'єкт.

В свою чергу, вчені правники дійшли до висновку про необхідність відокремлення в предметі адміністративного права владних (управлінських) та невладних (публічно-сервісних) правовідносин. До переліку останніх, тобто тих, виникнення, зміна та припинення яких не пов'язані з реалізацією влади (примусу), вчені відносять правовідносини, що проявляються під час: розгляду індивідуальних звернень приватних (фізичних і юридичних) осіб з приводу реалізації їхніх суб'єктивних прав і охоронюваних законом інтересів та винесення відповідних рішень; надання приватним особам адміністративних (управлінських) послуг у вигляді дозвільно-ліцензійних, реєстраційних та інших схожих дій; видання індивідуальних зобов'язувальних рішень щодо приватних осіб з питань виконання ними різного роду обов'язків, передбачених законом, а також при вирішенні так званих публічних справ; здійснення позасудового розгляду адміністративно-правових спорів у порядку розгляду скарг приватних осіб.

Отже, з огляду на тісний зв'язок адміністративного права з публічною владою можемо дійти висновку: реалізація владних повноважень не завжди супроводжується застосуванням примусу (формулюванням імперативних вимог), що проявляється у сфері адміністративно-договірного регулювання суспільних відносин або у сфері надання приватним особам соціальної (матеріальної, фінансової тощо) допомоги.

Отже, на думку суду, дії відповідача по справі є формою реалізації владних повноважень (повноважень, пов'язаних із реалізацією публічної влади), проте водночас вони позбавлені будь-яких імперативних аспектів.

Керуючись ст. ст. 133, п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня отримання ухвали апеляційної скарги.

Суддя Потоцька Н.В.