Справа № 392/257/13-а (2-а/392/17/13)
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" березня 2016 р. м. Київ К/800/32375/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Швеця В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Маловисківському районі Кіровоградської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Маловисківському районі Кіровоградської області, в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 15.01.2013 року №2/Р-100 про відмову позивачу в перерахунку пенсії по збільшенню пільгового стажу згідно Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці»; зобов'язати відповідача зарахувати в повному обсязі час перебування позивача на інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням за період з 01.07.2008 року по 30.04.2012 року до страхового стажу для пенсії за віком, як страховий стаж шахтаря, згідно ст.1 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» до пільгового стажу за Списком № 1; зобов'язати відповідача провести перерахунок пенсії позивача, з урахуванням пільгового стажу, згідно ст.8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», починаючи з січня 2013 року.

Постановою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 22.04.2013 року позов задоволено частково: зобов'язано УПФУ зарахувати час перебування позивача на інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням період з 01.07.2008 року по 30.04.2012 року до страхового стажу для пенсії за віком, як страховий стаж шахтаря, згідно ст.1 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці»; зобов'язано УПФУ здійснити перерахунок і виплату пенсії в розмірі 80 % середньої заробітної плати шахтаря, але не менш як 3 розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність з січня 2013 року і довічно; звернуто до негайного виконання постанову в частині виплати позивачу 80% середньої заробітної плати шахтаря, але не менш як 3 розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність за січень 2013 року, з урахуванням виплаченої за цей місяць суми пенсії.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказуючи, на допущені апеляційним судом, на думку позивача, неповне з'ясування обставин, які мають значення у справі, та порушення норм чинного процесуального та матеріального законодавства, що призвело до неправильного вирішення даного спору, просить його рішення скасувати та залишити в силі постанову Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 22.04.2013 року.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до статті 222 КАС України.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд або для продовження розгляду.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи постановою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 03.12.2012 року визнано час перебування позивача на інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням в період з 01.07.2008 року по 30.04.2012 року таким, що зараховується до пільгового стажу шахтаря згідно ст.1 п.п. «б» п.6 ч.4 Прикінцевих положень Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» та дає право на призначення пенсії у пільговому розмірі 80% середньої заробітної плати, але не менше як 3 розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, згідно ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», в зв'язку з чим відповідач безпідставно не здійснив перерахунок пенсії (а.с.7).

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звертався до УПФУ в Маловисківському районі Кіровоградської області з приводу призначення пенсії у пільговому розмірі 80% середньої заробітної плати.

Управлінням Пенсійного фонду України в Маловисківському районі Кіровоградської області надісланий позивачу лист №2/Р-100 від 15.01.2013 року про неможливість призначення пенсії у зв'язку з тим, що постановою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 03.12.2012 року не зобов'язано управління здійснити такий перерахунок.

Відмовляючи у задоволені позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не надав належних доказів, які б підтверджували його стаж на підземних роботах.

З даними висновками колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується та вважає їх передчасними виходячи з наступного.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 25.01.2012 року № 3-рп/2012, у справі № 1-11/2012 за конституційним поданням Управління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України зазначив, що Україна як соціальна держава визнає людину найвищою соціальною цінністю, розподіляє суспільне багатство згідно з принципом соціальної справедливості та піклується про зміцнення громадянської злагоди у суспільстві.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім'ї.

Згідно з Конституцією України держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (ч.4 ст.13), що є основою для реалізації соціальних прав громадян, зокрема на соціальний захист та достатній життєвий рівень. Відповідно до Основного Закону України «кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло» (ст.48), «пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом» (ч.3 ст.46). Положення цих статей Основного Закону України конкретизують конституційне визначення України як соціальної держави, що передбачає участь суспільства в утриманні тих осіб, які через непрацездатність або з інших незалежних від них причин не мають достатніх засобів для існування.

Згідно із положеннями Загальної декларацієї прав людини 1948 року, кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «КйартанАсмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Позивач, в даному випадку, за умови підтвердження його трудового стажу, як громадянин України, наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих підстав).

У частині 1 ст.8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У Рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Частиною 2 ст.46 Конституції України передбачено, що право на соціальний захист гарантується, у тому числі, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов'язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов'язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.

У Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19).

Надаючи аналіз вказаних положень, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає, що суди попередніх інстанцій вирішували дану справу, розглядаючи спірні правовідносини в рамках заявленого позову, що не узгоджується із наведеними положеннями національного та міжнародного права, так як зміст спірних правовідносин полягає не у призначені/призначенні пільгової пенсії, а у відмові відповідача, згідно чинної постанови Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 03.12.2012 року, здійснити перерахунок пенсії, про що зазначено у листі №2/Р-100 від 15.01.2013 року (а.с.6).

Факт набуття пільгового стажу встановлений судовим рішенням - постановою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 03.12.2012 року, якою було визнано час перебування позивача на інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням за період з 01.07.2008 року по 30.04.2012 року, таким, що зараховується до пільгового стажу шахтаря згідно ст.1 п.п.«б» п.6 ч.4 Прикінцевих положень Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» і надає право на призначення пенсії у пільговому розмірі (а.с.7).

Тому, для правильного вирішення даної справи судам, застосовуючи положення ст.11 КАС України в поєднанні із принципом верховенства права, необхідно вийти за межі позовних вимог, надавши оцінку діям відповідача щодо правомірності його відмови здійснити перерахунок пенсії позивачу. Оскільки саме відповідні дії відповідача по відмові здійснити перерахунок пенсії, за умови їх протиправності, можуть породити правову невизначеність у відносинах громадянина та держави, в частині права на соціальний захист особи.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що рішення апеляційного судів прийнято по недостатньо з'ясованим і перевіреним обставинам справи, що мають значення для її правильного та обґрунтованого вирішення.

Відповідно до ч.1 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч.2 ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2014 року, - скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: В.В.Малинін

О.Ф.Ситников

В.В.Швець