Справа № 809/2562/14
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року Справа № 876/9936/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Дутка-Гефко Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського кружного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

ФОП ОСОБА_1 17.10.2010 року звернувся в суд з адміністративним позовом до ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправними дії ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів в Івано-Франківській щодо проведення та оформлення результатів планової документальної перевірки ФОП ОСОБА_1 та визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів в Івано-Франківській від 16.08.2010 року за № /0, яким позивачу визначено грошове зобов'язання зі сплати податку з доходів фізичних осіб в сумі 72521,14 грн. та податкове повідомлення-рішення від 16.08.2010 року за №/0, яким позивачу визначено зобов'язання зі сплати податку на додану вартість по вітчизняних товарах в сумі 134757,11 грн., в тому числі за основним платежем 89838,07 грн. та за штрафними санкціями 44919,04 грн.

В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № /0 та №/0 від 16.08.2010 року.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ФОП ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, шо висновки суду першої інстанції суперечать дійсним обставинам справи, зібраним по справі доказам, а постанова є незаконною, оскільки прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що поданими до суду документами підтверджується, що позивач у четвертому кварталі 2007 року поніс витрати на придбання товарів та послуг на загальну суму 879770,00 грн. Також, позивачем підтверджено використання придбаних товарів у своїй господарській діяльності. Незрозумілим є висновок суду першої інстанції про те, що надані документи мають ознаки сумнівності, оскільки надані в оригіналах та засвідчених копіях.

Позивач в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги заперечив та просив її залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що у відповідності до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований 17.02.2005 року, та відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» № 2181-III від 21.12.2000, чинного на момент виникнення спірних правовідносин», статті 15 Податкового кодексу України, є платником податків та зборів.

Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську проведено планову виїзну комплексну документальну перевірку суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 22.01.2007 року по 31.12.2009 року на підставі направлення за №00010557 від 23.06.2010 року, виданого Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську, за результатами якої відповідачем складено акт за №12158/17-3/НОМЕР_1 від 09.07.2010 року (том 1, а.с.145-166).

В ході перевірки виявлено допущені позивачем порушення вимог нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, п.п. 7.7.1 п. 7.7., п.п. 7.3.1., п. 7.3., п.п. 7.2.8 п. 7.2 статті 7, п. 9.4. ст. 9 Закону України "Про податок на додану вартість" № 168/97-ВР від 03.04.1997, п.п .4.1.4 «а» п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", ст. 13-14 Інструкції "Про прибутковий податок з громадян", затвердженої наказом ГПДІ України від 21.04.1993р. за №12, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.06.1993р. за №64.

За наслідками розгляду вказаного акту перевірки, Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську 16.08.2010 року прийнято податкові повідомлення-рішення за №/0 та за №/0, якими визначено суму податкового зобов'язання відповідно по податку з доходів фізичних осіб в розмірі 72521,14 грн. та по податку на додану вартість за основним платежем в сумі 89838,07 грн. та за штрафними санкціями в сумі 44919,04 грн. (том 1, а.с.93-94).

В порядку адміністративного оскарження вищевказані податкові повідомлення-рішення залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що докази надані суду є недостатніми для підтвердження правомірності формування позивачем валових витрат для розрахунку оподатковуваного доходу та вирахування розміру податку з доходів фізичних осіб, а відтак оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок із громадян» ( в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Відповідно до абз. 3 ст. 13 Інструкції «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю», затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21 квітня 1993 року № 12 ( в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), загальним оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручкою у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Згідно з пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Колегія суддів зазначає, що здійснюючи підприємницьку діяльність у 2007 році в обліку позивача були присутні як і валові доходи, так і валові витрати.

Факт понесених позивачем витрат валових витрат підтверджується наявними в матеріалах справи наступними документами:

Договір поставки, за яким ПП «Вінтара» (постачальник) зобов'язується поставити товар (мішки паперові) а позивач (покупець) зобов'язаний прийняти і оплатити товар (том 1 а.с.181); квитанції ПП «Вінтара» до прибуткового касового ордера №386 від 24 грудня 2007 року на суму 156000 грн. та №311 від 10 жовтня 2007 року на суму 48320 грн. (том 1, а.с.182); Договір купівлі-продажу від 15 листопада 2007 року (том 2 а.с.46), про купівлю відповідачем товарно-матеріальних цінностей, а саме Авто шини 315/80R22.5 DT- 6 - 200 шт., Авто шини 9.00R20 (260R508) - 150 шт., та цемент М-500 - 160 тон на суму 641200 грн., в продавця КП фірми «Гермес Агро» (том 2 а.с.46); Податкову накладну від 28.11.2007 року №43 на загальну суму 641200 грн. (том 2, а.с.47); квитанції КП фірми «Гермес Агро» до прибуткового касового ордера №89 від 28 листопада 2007 року на суму 113800 грн. та №83 від 23 листопада 2007 року на суму 86000 грн. (том 1, а.с.184); товарний чек на придбання 8 тон борошна в підприємця ОСОБА_4 на суму 10400 грн.; акт здачі-прийняття наданих послуг за четвертий квартал 2007 року від 4 січня 2008 року, за яким СТ «Каріна» надала послуги по перевезенню позивачу на загальну суму 9300 грн. (том 1, а.с.206), акт здачі-прийняття наданих послуг за третій квартал 2007 року від 4 жовтня 2007 року, за яким СТ «Каріна» надала послуги по перевезенню позивачу на загальну суму 9000 грн. (том 1, а.с.207); накладні про продаж позивачу дизпалива в сумі 2520 грн. - 31 жовтня 2007 року та 3030 грн. - 15 грудня 2007 року (том 1, а.с.208).

Вказаними документами підтверджується те, що позивач у четвертому кварталі 2007 року поніс витрати на придбання товарів та послуг на загальну суму 879770,00 грн.

На підтвердження подальшого використання товарно-матеріальних цінностей у своїй господарській діяльності позивачем надано договір купівлі-продажу товарів, за яким позивач передає у власність ТОВ «Прімавара» (покупцю) товарно-матеріальні цінності, а саме Авто шини 315/80R22.5 DT-6 - 200 шт., Авто шини 9.00R20 (260R508) - 150 шт., та цемент М-500 - 25 тон за оплату в розмірі 522000 грн. (том 2, а.с.77) та акт приймання передачі товару за яким позивач передав, а ТОВ «Прімавара» прийняло товар на суму 522000 грн. (том 2, а.с.78).

Колегія суддів зазначає, що вищезазначені документи в повному обсязі підтверджують правомірність формування позивачем валових витрат для розрахунку оподаткованого доходу та вирахування розміру податку з доходів фізичних осіб.

Твердження суду першої інстанції, що надані позивачем документи містять ознаки сумнівності, не заслуговують на увагу, оскільки усі подані в оригіналах та засвідчених копіях, а вказані припущення суду нічим не підтверджено.

Відповідно до пункту 2.1. статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) платником податку є будь-яка особа, яка: а) здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку; б) підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку; в) імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

Згідно пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку (зокрема, податку на додану вартість), коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 000,00 грн. (без урахування податку на додану вартість).

За змістом пункту 1.1. статті 1 зазначеного Закону, оподатковувана операція - це операція, яка підлягає оподаткуванню податком на додану вартість.

Виходячи з вищенаведеного, обов'язок зареєструватися платником податку на додану вартість з підстав, наведених у підпункті 2.3.1. пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість», виникає у суб'єкта господарювання у разі здійснення ним операцій з поставки товарів (послуг) протягом останніх 12 календарних місяців на суму понад 300 000,00 грн., при цьому, такі операції з поставки товарів (послуг) повинні підлягати оподатковуватися згідно із Законом України «Про податок на додану вартість».

При цьому, у 2007 році позивач здійснював підприємницьку діяльність по спрощеній системі оподаткування обліку згідно Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 (надалі Указ Президента «Про спрощену систему оподаткування та звітності суб'єктів малого підприємництва») (що діяв на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 6 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування та звітності суб'єктів малого підприємництва» суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є зокрема, платником податку на додану вартість, крім випадку, коли юридична особа обрала спосіб оподаткування доходів за єдиним податком за ставкою 6 відсотків.

Виходячи з наведеного в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що у 2007 році на позивача не поширювалась дія Закону України «Про податок на додану вартість».

Отже, спірні правовідносини регулювалися, зокрема, Указом Президента «Про спрощену систему оподаткування та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Так, статтею 1 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування та звітності суб'єктів малого підприємництва» установлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, крім іншого, для суб'єктів малого підприємництва - фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

При цьому, за правилами статті 5 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування та звітності суб'єктів малого підприємництва» у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Таким чином, позивач, будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем та перебуваючи протягом 2007 року на спрощеній системі оподаткування, не здійснював операцій з поставки товарів, що підлягають оподаткуванню податком на додану вартість в розумінні Закону України «Про податок на додану вартість». А відтак, фактично, для позивача обсяг оподатковуваних операцій податком на додану вартість, згідно чинного на момент існування спірних правовідносин законодавства, повинен визначатися починаючи з періоду, коли у нього виник обов'язок переходу на загальну систему оподаткування, а не з періоду коли він перебував на спрощеній системі оподаткування. Як видно з пояснень позивача,у четвертому кварталі 2007 року на його банківський рахунок поступила сума виручки від здійснення підприємницької діяльності в розмірі 742010,00 грн. та відповідно відбулось перевищення 500000,00 грн. за рік. Загальна виручка від здійснення підприємницької діяльності за 2007 рік склала 1196920,00 грн. Ці суми відображено у звіті суб'єкта малого підприємництва-фізичної особи-платника єдиного податку за четвертий квартал 2007 року, який 04.01.2008 року подано до ДПІ в м. Івано-Франківську.

Тому у позивача з першого кварталу 2008 року виник обов'язок переходу на загальну систему оподаткування.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач під час перебування на спрощеній системі оподаткування не був платником ПДВ, а в акті перевірки не встановлено фактів отримання виручки, що перевищує суму, визначену п. п. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України "Про податок на додану вартість" за період перебування на загальній системі, колегія суддів вважає невірним висновок суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Така позиція висловлена Верховним судом України( постанова від 17.06.2014 року) та Вищим адміністративним судом України ( ухвали від 07.07.2014 року, справа № К/9991/14044/11 та від 01.04.2014 року, справа № К/800/43396/13.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що судом першої інстанції помилково не враховані витрати позивача у четвертому кварталі 2007 року на суму 879770,00 грн., так як вони податковим органом не спростовані і також вказують на відсутність обов»язку реєструватися платником ПДВ.

На врахування вказаних вище витрат звернуто увагу Вищим адміністративним судом України ухвалою від 17.07.2014 року по даній справі.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підставними, які повністю спростовують висновки суду першої інстанції.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим в силу вимог ст. 202 КАС України постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 196, 198 п. 3, 202 п. 4, 205 ч. 2, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Івано-Франківського кружного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року у справі №809/2562/14 скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № /0 та №/0 від 16.08.2010 року.

На постанову може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складання постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Постанова у повному обсязі складена 15.03.2016 року.