Справа № 820/477/16
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 березня 2016 р. № 820/477/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.

при секретарі судового засідання - Самігулліній К.В.

за участю:

представників позивача - Марінцева Д.В., Перепелиці О.М.,

представника відповідача - Тарана М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва"
до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області
проскасування податкових повідомлень-рішень,-
В С Т А Н О В И В:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 30.09.2015 року № та №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що контролюючий орган протиправно та безпідставно зазначив про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" п. 138.1 ст. 138, п.п. 140.1.2 п. 140.1 ст. 140, п.п.39.4.2 п.39.4 ст. 39 Податкового кодексу України, тоді як позивач вказаних порушень законодавства не допускав. За таких підстав позивач стверджує, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є такими, що суперечать ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки за відсутності визначених законом підстав покладають на платника податків додатковий обов'язок по оплаті грошових зобов'язань на користь Державного бюджету України.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали доводи, викладені в позовній заяві, просили суд ухвалити рішення про задоволення позову.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. У письмових запереченнях на позов (а.с. 113-116) вказав, що контролюючим органом правомірно зафіксовані порушення чинного податкового законодавства України, а отже і винесені на підставі висновків перевірки податкові повідомлення - рішення є законними. За таких підстав, просив у позові відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши сторін, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів:

Судовим розглядом встановлено, що Державною податковою інспекцією у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області проведено планову документальну виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" (податковий номер 34017001) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року.

Результати перевірки оформлені актом №630/20-30-22-01/34017001 від 14.09.2015 року (а.с. 9-39), яким зафіксовано порушення: п.138.1. ст. 138, пп. 140.1.2 п. 140.1 ст.140 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток на загальну суму 24292780 грн., в тому числі за 2012 рік на суму 7069398 грн., за 2013 рік на суму 7586700 грн., за 2014 рік на суму 9636 682 грн.; п.3.5 глави 3 Положення № 637 про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року за № 40/10320) (із змінами та доповненнями); пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ щодо неподання в установлений законом термін до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, звіту про контрольовані операції за 2014 рік.

Позивач не погодившись з висновками акту перевірки подав на них свої заперечення до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (а.с. 42-49-а).

На підставі вищевказаного акту перевірки №630/20-30-22-01/34017001 від 14.09.2015 року, відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення:

№ від 30.09.2015 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 30365975,00 грн., з яких: основний платіж +24292780 грн., штрафні (фінансові) санкції 6073195 грн. (а.с. 40);

№ від 30.09.2015 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції на загальну суму 365400,00 грн., з яких: штрафні (фінансові) санкції 365400,00 грн. (а.с. 41).

Не погодившись з вказаними податковими повідомленнями - рішеннями, позивач подав скаргу на них до ГУ ДФС у Харківській області, а в подальшому до ДФС України (а.с. 50-62).

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного податкового повідомлення-рішення, а також суджень, відображених суб'єктом владних повноважень в акті №630/20-30-22-01/34017001 від 14.09.2015 року на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне:

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що між позивачем (Ліцензіат) та ТОВ "КУА Траст Центр" (Ліцензіар) укладено договір №РО-1103 від 01..2011 року про надання невиключної ліцензії на право використання знаку для товарів і послуг, за умовами якого Ліцензіар надає Ліцензіату на строк дії Договору на оплатній основі, в виді РОЯЛТІ (платежі будь-якого виду), невиключну ліцензію на право користування знаком для позначення товарів та послуг, для яких знак зареєстрований: Кл.36 - Страхування: фінансова діяльність; кредитно-грошові операції; операції з нерухомістю, всі послуги, що включені до 36 класу, в тому числі: фінансове доброчинство; фінансове інформування; фінансове керування; фінансове консультування; фінансове оцінювання; фінансове посередництво; фінансування; випускання цінних паперів; посередницькі послуги щодо цінних паперів; створювання взаємних фондів; вкладання коштів; посередництво у забезпечуванні житлом; житлове керування; керування нерухомим майном; зберігання наймової плати; з метою застосування знака при наданні послуг, на товарах та на їх упаковці, в рекламі, в друкованих виданнях, на вивісках, при демонстрації експонатів на ярмарках, в діловій репутації чи в рекламі та в мережі Інтернет, у тому числі доменних іменах тощо (а.с. 142-144).

Власником свідоцтва №64927 від 17.07.2006 року на право користування товарним знаком є ЗНВПІФ "Інвест центр 1" (а.с. 145).

Розмір РОЯЛТІ згідно договору №РО-1103 від 01.03.2011 року погоджений актами (а.с. 152-187).

Відповідно до положень ч.1-3 ст. 43 Закону України "Про інститути спільного інвестування", бухгалтерський та податковий облік операцій і результатів діяльності із спільного інвестування, які проводяться компанією з управління активами через пайовий фонд, здійснюється компанією з управління активами окремо від обліку операцій та результатів її господарської діяльності та обліку операцій і результатів діяльності інших інститутів спільного інвестування, активи яких перебувають в її управлінні.

Укладаючи договори за рахунок активів пайового фонду, компанія з управління активами діє від свого імені в інтересах пайового фонду з обов'язковим зазначенням у таких договорах реквізитів фонду.

Активи пайового фонду, у тому числі нерухоме майно, цінні папери і депозити, реєструються в установленому порядку на ім'я компанії з управління активами з обов'язковим зазначенням реквізитів такого фонду.

Згідно до п. 1 ст. 41 Закону України "Про інститути спільного інвестування", пайовий фонд - сукупність активів, що належать учасникам такого фонду на праві спільної часткової власності, перебувають в управлінні компанії з управління активами та обліковуються нею окремо від результатів її господарської діяльності.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 64 Закону України "Про інститути спільного інвестування", компанія з управління активами під час провадження діяльності з управління активами інституту спільного інвестування не має права: здійснювати за власні кошти операції з активами інституту спільного інвестування, якими вона управляє.

Суд зауважує, що рішенням Господарського суду Харківської області від 08.09.2010 року по справі №38/210-10 визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами Траст Центр", що діє в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду "Інвестиційний центр 1" (код 233212), право власності на торгівельну марку (знак для товарів і послуг), включаючи майнові та немайнові права, які випливають із Свідоцтва України №64927 від 17.07.2006 року (а.с. 64-67).

Отже, думка перевіряючих Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, що ТОВ "Компанія з управління активами Траст Центр" є власником товарного знаку є хибною.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що власне майно ТОВ "Компанія з управління активами Траст Центр" і майно (активи) ЗНВПІФ "Інвест центр 1" належить різним власникам.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Згідно з пп. 14.1.225 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Не вважаються роялті платежі за отримання об'єктів власності, визначених в абзаці першому цього пункту, у володіння або розпорядження чи власність особи або якщо умови користування такими об'єктами власності надають право користувачу продати або здійснити відчуження в інший спосіб такого об'єкта власності або оприлюднити (розголосити) секретні креслення, моделі, формули, процеси, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау), за винятком випадків, коли таке оприлюднення (розголошення) є обов'язковим згідно із законодавством України.

Відповідно до приписів пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що витрати, котрі враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті, та інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ).

Між іншим, положеннями п.138.8 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), врегульовано витрати, які формують собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, і до них, зокрема, віднесено: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; амортизацію виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інші прямі витрати, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну); інші прямі витрати, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно п.138.9 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені на конкретний об'єкт витрат, у тому числі внески на соціальні заходи, визначені статтею 143 Кодексу, плата за оренду земельних і майнових паїв.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4 ст. 138 Кодексу).

Перелік витрат, що відносяться до інших, визначено п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони здійснені (п. 138.5 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

З аналізу вищевказаних положень Податкового кодексу України, суд доходить висновку, що у відповідності до ст. 138 цього кодексу витрати з нарахування роялті відносяться до витрат операційної діяльності, які враховуються у складі собівартості виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, або до витрат подвійного призначення, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, у складі інших витрат.

Поряд із цим, суд зазначає, що положеннями Податкового кодексу України передбачено включення витрат на сплату роялті при використанні певних продуктів інтелектуальної власності в господарській діяльності платника податків. При цьому, залежність включення до складу витрат платежів по нарахованому роялті від факту отримання доходів платником податків, а також методика розрахунку вартості роялті приписами даного кодексу не передбачена.

Крім того, дослідивши наявні в матеріалах справи акти встановлення розміру роялті до договору №РО-1103 від 01.03.2011 року про надання невиключної ліцензії на право використання знаку для товарів і послуг, суд встановив, що дані акти мають ознаки первинних документів в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV.

Поряд із цим, суд звертає увагу, що висновком судової економічної експертизи №10953 від 14.01.2016 року, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, не підтверджено висновки акту перевірки №630/20-30-22-05/34017001 від 14.09.2015 року в частині порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" п.138.1 ст. 138, п.п.140.1.2 п.140.1 ст. 140 Податкового кодексу України (а.с. 83-93).

Між іншим, висновком судової економічної експертизи №10953 від 14.01.2016 року встановлено, що задекларовані позивачем витрати на виплату роялті за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року не перевищують дані облікових регістрів та первинних документів, як це передбачено положеннями Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI.

Щодо посилань в акті перевірки №630/20-30-22-05/34017001 від 14.09.2015 року на порушення позивачем п.39.4.2 п.39.4 ст. 39 Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.39.2.1 п.39.2 ст.39 Податкового кодексу України, для цілей цього Кодексу контрольованими операціями є: господарські операції з придбання (продажу) товарів (робіт, послуг), що здійснюються платниками податків з пов'язаними особами - резидентами, які: сплачують податок на прибуток підприємств та/або податок на додану вартість за іншою ставкою, ніж базова (основна), що встановлена відповідно до цього Кодексу, станом на початок податкового (звітного) року.

Згідно до п.п.39.4.2 п.39.4 ст. 39 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), платники податків (крім Національного банку України), які протягом звітного періоду здійснювали контрольовані операції, зобов'язані подавати звіт про контрольовані операції центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до 1 травня року, наступного за звітним, засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням вимог закону щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Положеннями п.п.14.1.159 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), врегульовано поняття пов'язані особи. Так, пов'язані особи - юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови або економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють.

При визнанні осіб пов'язаними враховується вплив, який може здійснюватися через володіння однією особою корпоративними правами інших осіб відповідно до укладених між ними договорів або за наявності іншої можливості однієї особи впливати на рішення, що приймаються іншими особами. При цьому такий вплив враховується незалежно від того, чи здійснюється він особою безпосередньо і самостійно або спільно з пов'язаними особами, що визнаються такими відповідно до цього підпункту.

Пов'язаними особами для цілей трансфертного ціноутворення визнаються:

а) юридичні особи - у разі якщо одна з таких осіб безпосередньо та/або опосередковано (через пов'язаних осіб) володіє корпоративними правами юридичної особи у розмірі 20 і більше відсотків;

б) фізична та юридична особа - у разі якщо фізична особа безпосередньо та/або опосередковано (через пов'язаних осіб) володіє корпоративними правами іншої юридичної особи у розмірі 20 і більше відсотків;

в) юридичні особи - у разі якщо одна і та сама особа безпосередньо та/або опосередковано володіє корпоративними правами таких юридичних осіб і розмір частки корпоративних прав у кожній юридичній особі становить 20 і більше відсотків;

г) юридична особа і особа, що має повноваження на призначення (обрання) одноособового виконавчого органу такої юридичної особи або на призначення (обрання) 50 і більше відсотків складу її колегіального виконавчого органу або наглядової ради;

ґ) юридичні особи, одноособові виконавчі органи яких призначені (обрані) за рішенням однієї і тієї самої особи (власника або уповноваженого ним органу);

д) юридичні особи, в яких 50 і більше відсотків складу колегіального виконавчого органу або наглядової ради призначено (обрано) за рішенням однієї і тієї самої особи (власника або уповноваженого ним органу);

е) юридичні особи, в яких 50 і більше відсотків складу колегіального виконавчого органу та/або наглядової ради становлять одні й ті самі фізичні особи;

є) юридична особа та фізична особа - у разі здійснення фізичною особою повноважень одноособового виконавчого органу такої юридичної особи;

ж) юридичні особи, в яких повноваження одноособового виконавчого органу здійснює одна й та сама особа;

з) фізичні особи: чоловік (дружина), батьки (у тому числі усиновлювачі), діти (повнолітні, малолітні/неповнолітні, у тому числі усиновлені), повнорідні та неповнорідні брати і сестри, опікун, піклувальник, дитина, над якою встановлено опіку чи піклування.

З урахуванням викладеного вище, суд доходить висновку, що господарські операції вчинені позивачем не є за своєю природою контрольованими, у зв'язку із тим, що ЗНВПІФ "Інвест центр 1" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" не можуть бути пов'язаними особами, оскільки ЗНВПІФ "Інвест центр 1" не є ані юридичною, ані фізичною особою, як прямо вказано в підпункті 14.1.159 пункту 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Приймаючи до уваги вище наведене, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено правомірності мотивів для прийняття спірних податкових повідомлень - рішень, що зумовлює висновок про необґрунтованість визначення платнику податків додаткових податкових зобов'язань і, як наслідок, наявність факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва", а відтак позов підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71 ,158, 159, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 30.09.2015 року № та №.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений в п'ятиденний строк з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Панченко О.В.