Справа № 818/8/16
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 р. Справа № 818/8/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Павлічек В.О.

за участю секретаря судового засідання - Кохан Т.І.,

представника відповідача - Левицької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/8/6

за позовом ОСОБА_2

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування наказу та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту - відповідач, УДМС України в Сумській області), в якій просить суд:

- скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 22.12.2015 року № 197;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України переглянути рішення про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 є громадянином Тунісу, прибув до України у 2012 році та не може повернутися на батьківщину через те, що буде рекрутованим до лав армії і буде змушений вбивати своїх співгромадян та захищати той державний устрій, противником якого він є. Крім того, в Сумах у ОСОБА_2 є жінка, з якою він проживає у цивільному шлюбі, та дитина. Позивачем було подано до УДМС в Сумській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 22.12.2015 року позивач отримав повідомлення УДМС в Сумській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складене на підставі наказу УДМС в Сумській області від 21.12.2015 року № 197, відповідно до якого щодо позивача не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вказане рішення ОСОБА_2 вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 61-62).

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Звертав увагу суду на те, що підставою для надання позивачу статусу біженця ОСОБА_2 зазначив, що він боїться повертатися до країни свого походження - Туніс, оскільки його в країні походження після революції почали переслідувати представники міліції через те, що його кузен працював в команді колишнього президента Тунісу. Однак, серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Тунісу, тунісець за національністю, мусульманин - за віросповіданням, неодружений, має вищу освіту. За словами позивача, місцем його народження та проживання в Тунісі є м. Туніс.

За твердженнями позивача, 30.12.2012 року прибув на територію України легально за одноразовою візою типу "С" повітряним транспортом за маршрутом: Туніс (м. Туніс) - Україна (пунк пропуску - Бориспіль).

01.12.2015 року позивач звернувся до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 31-35). Із зверненням за захистом в Україні до органу міграційної служби у Сумській області звертається вперше. В своїй заяві заявник просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його в країні походження після революції почали переслідувати представники міліції через те, що його кузен працював в команді колишнього президента Тунісу (а.с.31-35).

Наказом УДМС України в Сумській області від 01.12.2015 року № 190 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 36).

Відповідно до наказу УДМС України в Сумській області від 21.12.2015 року № 197 прийнято рішення про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.57), про що УДМС України в Сумській області його було повідомлено листом від 22.12.2015 року № 105 (а.с. 8).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість зазначеного висновку відповідача та винесеного на його підставі спірного рішення, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить з такого.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини 4 статті 8 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частини 6 та 7 статті 8 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачають, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання, якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов'язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця Позивач повинен був довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується Позивачем у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з протоколу співбесіди від 08.12.2015 року (а.с. 43-47), ОСОБА_2 прибув на територію України легально за одноразовою візою типу "С" повітряним транспортом за маршрутом: Туніс (м.Туніс) - Україна (пунк пропуску - Бориспіль) 30.12.2012 року. Отже, позивач залишив країну свого походження без будь-яких перешкод.

Під час співбесіди позивач зазначив, що змушений був покинути територію Тунісу, побоюючись за своє життя, оскільки його в країні походження після революції почали переслідувати представники міліції через те, що його кузен ОСОБА_3 протягом 6 років працював на керівних посадах у службі охорони колишнього президента Тунісу ОСОБА_4. Однак, жодних документів на підтвердження своїх слів щодо фактів його переслідування в країні походження, суду не надав. Крім того, суд звертає увагу, що із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, він в установлений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» термін не звернувся, а 2,5 років перебував на території України не законно, при цьому усвідомлюючи свій нелегальний статус. І лише після того, як був виявлений як такий, що без законних підстав перебуває на території України, він виявив бажання звернутися за захистом. На запитання, чому він цього не зробив раніше, повідомив, що дуже боявся, що його можуть депортувати, а в нього за час перебування в Україні народилася дитина від громадянки України, з якою він уклав шлюб за мусульманськими традиціями.

Ще однією підставою для побоювань, позивач назвав терористичне угрупування «Ісламська держава», діяльність якого останнім часом поширилась на територію Тунісу. ОСОБА_2 побоюється постраждати під час терористичних актів, які здійснюються терористами. Однак, як свідчить інформація по країні походження, на території Тунісу не відбуваються збройні конфлікти. Дійсно, впродовж 2015 року на території Тунісу зріс рівень терористичних загроз. Але терористичні акти, які були спрямовані на туристів та представників влади, не носять масового характеру та не призводять до значних жертв серед мирного населення. Отже, не має вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Тунісу буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або заявник зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Тунісу.

Щодо побоювань бути призваним до лав Туніської армії, суд зазначає наступне. Організація і порядок проходження військової служби визначається законами № 51 від 14 березня 1989 року і № 53 від 9 липня 1992 року. Комлектування ЗС змішане. Включає як систему правову, так і контрактне комплектування на конкурсній основі. Термін строкової служби 12 місяців.

За загальним правилом згідно пункту 167 Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) у країнах, де військова служба обов'язкова, факт ухилення від цього обов'язку або непідкорення, як правило, є правопорушенням, що переслідується за законом. Побоювання переслідування або покарання за дезертирство або ухилення від призову самі по собі не є за визначенням обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування.

Одночасно Керівництво визначає підстави, за яких особа, яка ухиляється від військової служби, може набути статусу біженця. Зокрема, згідно пункту 169 дезертир або особа, яка ухиляється від призову, можуть розглядатися як біженці, якщо зможуть довести, що за вчинення військового правопорушення вони б були віддані занадто тяжкому покаранню з огляду на їх расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання. Це також відноситься до осіб, які можуть довести, що в них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань з вказаних мотивів, незалежно від покарання за дезертирство. За приписами п. 170 в деяких випадках необхідність несення військової служби може бути єдиною причиною подати клопотання про надання статусу біженця, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає її участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням або обґрунтованим міркуванням сумління. Відповідно до п. 172 відмова від несення військової служби може ґрунтуватися на релігійних переконаннях, якщо заявник може довести, що його релігійні переконання щирі, і вони не взяті до уваги владою його країни, коли вони вимагали несення військової служби.

В даному випадку позивач таких доказів не надав, тоді як посилається просто на не бажання служити в армії. Слід підкреслити, що на території Тунісу військові дії не ведуться.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що під час співбесіди позивач зазначив, що в Тунісі не мав постійної роботи, під час революції всі готелі та ресторани взагалі позакривалися, в країні не було роботи, були поширені крадіжки та пограбування, а батько не міг його більше утримувати. Позивач намагався виїхати до інших країн з метою працевлаштування, а після того як йому було відмовлено у відкриття візи до Франції та Італії, вирішив виїхати до України. Відповідно до п. 62 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців «Мигрант - это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными или иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем».

Отже, у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, що він потребує захисту, оскільки був змушений прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, серед фактів повідомлених заявником, немає підстав для визнання особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частиною 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Посилання позивача на те, що в місті Суми має дитину та жінку, з якою одружений за мусульманськими традиціями (а.с. 12), суд вважає безпідставними, оскільки в свідоцтві про народження (а.с. 13), батьком дитини зазначено ОСОБА_5. Крім того, позивач доказів укладення офіційного шлюбу згідно законодавства України суду не надав.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про те, що наказ Управління Державної міграційної служби України від 22.12.2015 року № 197 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи те, що правомірність рішення Управління Державної міграційної служби України від 22.12.2015 року № 197 підтверджена судом по даній справі, підстав для зобов`язання відповідача переглянути рішення про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту не вбачається.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 22.12.2015 року № 197 та зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Сумській області переглянути рішення про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 07.03.2016 року.

Суддя (підпис) В.О. Павлічек

З оригіналом згідно

Суддя В.О. Павлічек