Справа № 383/150/16-а
Суддя: Адаменко І. М.
Дата ухвалення: 2016-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 383/150/16-а П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(в порядку скороченого провадження)
16 березня 2016 року, о 11 год. 00 хв., суддя Бобринецького районного суду Кіровоградської області Адаменко І.М., розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства Оборони України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 28.12.2001 року наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 276 його було звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я. Згідно з висновком Київського міського бюро судово-медичної експертизи від 23.05.2012 року № 549/ж та витягом з протоколу від 21.05.2013 року № 51 засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, вогнепальне (осколкове) поранення в лобно тімяній області голови ОСОБА_1 , який з 22.09.1984 року по 09.09.1986 року виконував обов`язки військової служби при перебуванні в Афганістані так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Відповідно до Виписки з акта огляду МСЕК від 25.06.2013 року позивачу встановлена 3 група інвалідності (безтерміново) з 18.06.2013 року в зв`язку із пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. 09.02.2016 року він звернувся до військового комісара Бобринецького районного військового комісаріату Кіровоградської області з заявою про направлення пакету документів до Міністерства оборони України для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності на підставі ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», але листом від 10.02.2016 року відповідачем йому було відмовлено у задоволенні заяви, мотивуючи відмову тим, що інвалідність ним отримана у 2013 році, а Закон України від 04.07.2012 року № 5040-VІ «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», яким змінено редакцію статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (на виконання якого було прийнято Постанову Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975) набрав чинності з 01.01.2014 року та дія названого Закону не має зворотної сили і поширюється лише на військовослужбовців та звільнених осіб, які отримали первинно інвалідність після 01.01.2014 року. Вважає дії відповідача неправомірними щодо не призначення, нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги у розмірі 27- місячного грошового забезпечення, що порушує вимоги Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому звернувся до суду з питанням порушеного права.
Ухвалою суду від 25 лютого 2016 року в справі було відкрито скорочене провадження.
Відповідно до частини 4 статті 122 КАС України судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
За пунктом 4 частини 1 статті 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні, зокрема, усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно ч. 4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку скороченого провадження, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
Представник відповідача надав до суду заперечення, відповідно до якого позовні вимоги не визнає та вказує, що відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» від 28.05.2008 року № 499 призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою, яка чітко розмежовує повноваження уповноваженого органу (військового комісаріату) та головного розпорядника бюджетних коштів, тобто Міністерства оборони України, яке в свою чергу не приймало рішення про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, отже в їх діях відсутні порушення прав позивача.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , колишній військовослужбовець, підполковник у вівдставці, що вбачається з військового квитка серії НОМЕР_1 , особистий № НОМЕР_2 , виданий 18.03.2009 року Бобринецько Учстинівсько Компаніївським ОРВК Кіровоградської області (а.с. 16) та є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, посвідчення, серії НОМЕР_3 від 26.06.2013 року (а.с. 14), крім того має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, посвідчення, серії НОМЕР_4 від 30.03.2011 року (а.с. 15).
З витягу з наказу № 41 від 25.02.2002 року, виданного ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбчається, що ОСОБА_1 військового комісара Бобринецького РКВ Кіровоградської області, звільненого з військової служби в запас по пункту 65, підпункт «в» (за станом здоров`я) наказом ГК СВ ЗС України від 28.12.2001 року № 276, здавшого справи і посаду з 23.02.2002 року виключено із списків особового складу Бобринецького РВК, всіх видів забезпечення і направлено на військовий обік до Бобринецького РВК Кіровоградської області (а.с. 13).
З висновку судово-медичної експертизи від 23.05.2012 року № 549/ж, вбачається, що описаний рубець є наслідком загоєння рани, яка могла утворитись внаслідок вогнепального (осколкового) поранення, отриманого ОСОБА_1 в 1985 році (а.с. 18), з виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 1-МСК № 100615 від 25.06.2013 року встановлено, що ОСОБА_1 встановлена 3 група інвалідності (безтерміново) з 18.06.2013 року в зв`язку із пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с. 17).
Таким чином, 18 червня 2013 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року та абз. 7 п.п. 2 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення контузії, травми або каліцтва чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» від 28.05.2008 року № 499 в редакції, чинній після внесення змін постановою КМУ від 25 липня 2011 року № 815, на момент виникнення спірних правовідносин у розмірі 27-місячного грошового забезпечення за останньою посадою на день встановлення інвалідності.
Листом від 10.02.2016 року вих. № 410 вищестоящим органом військового управління, а також листом від 17.02.2016 року вих. № 272 позивачу було відмовлено у задоволенні заяви про направлення документів та виплати одноразової допомоги, мотивуючи таку відмову тим, що інвалідність ним отримана у 2013 році, а Закон України від 04.07.2012 року № 5040-VІ «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», яким змінено редакцію статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (на виконання якого було прийнято Постанову Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975) набрав чинності з 01.01.2014 року та дія названого Закону не має зворотної сили і поширюється лише на військовослужбовців та звільнених осіб, які отримали первинно інвалідність після 01.01.2014 року (а.с. 10,11,12).
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону останній поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.
Відповідно до підпункту 4 пункту 2 ст. 16 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Частиною 2 ст. 16 зазначеного Закону передбачалося, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 41 Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
Підпунктом 2) пункту 2 вказаного Порядку передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, а у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби - у розмірі 27 місячного грошового забезпечення інвалідам ІІІ групи.
Крім того, абзацом п`ятим підпункту 4 пункту 2 Порядку (в редакції, яка діяла на час встановлення інвалідності) передбачено, що військовослужбовців, які перебувають на кадровій військовій службі або проходять військову службу за контрактом, грошове забезпечення визначається за останньою посадою, яку вони займали на день втрати працездатності, а звільнених із служби - на день звільнення виходячи з таких складових: посадовий оклад, оклад за військовим званням, відсоткова надбавка за вислугу років.
Водночас ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» елементи грошового забезпечення визначає по-іншому: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія): одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Постановою КМ України від 25 грудня 2013 року №975 було затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
Відповідно до п. 3 Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
З огляду на те, що інвалідність позивачу була встановлена 18 червня 2013 року, суд приходить до висновку, що відповідач при вирішенні питання про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги повинен керуватися Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499.
Частиною четвертою статті 9 КАС України встановлено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Отже, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення складових грошового забезпечення щодо виплати одноразової грошової допомоги слід застосовувати не Порядок, а Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який має вищу юридичну силу.
Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 12 листопада 2013 року, 21 та 28 січня 2014 року (справи №№ 21-383а13, № 21-464а13, № 21-315а13 відповідно), яка, відповідно до приписів статті 244-2 КАС України, є обов`язковою для всіх судів України.
З огляду на викладене, виходячи із загальних принципів законності, справедливості та розумності, вважаю, що у даному випадку, нарахування одноразової допомоги позивачу у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, повинно проводитись, виходячи із розміру грошового забезпечення на момент призначення інвалідності за аналогічною посадою, яку займав позивач на момент звільнення.
Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності, яка передбачена ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та у розмірах відповідно до встановленої йому групи інвалідності, оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.
Таким чином, Міністерство оборони України, як суб`єкт владних повноважень, не спростував доводи позивача, тому вважаю позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», ст.ст.9, 11,18, 69-71, 86, 99, 158-163, 183-2, 254 КАС України, суддя, -
ПОСТАНОВИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 27- місячного грошового забезпечення в порушення вимог Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 27-місячного грошового забезпечення у відповідності до ст.. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначеному на день встановлення йому інвалідності за аналогічною посадою, яку він займав на момент звільнення, з урахуванням усіх додаткових видів грошового забезпечення, визначеного ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.
Суддя І.М. Адаменко