Справа № 816/44/16
Суддя: С.А. Іваненко
Дата ухвалення: 2016-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/44/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Іваненка С.А.,

за участю:

секретаря судового засідання - Лисака С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Вороненко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Полтавської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

15 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Прокуратури Полтавської області (надалі - Прокуратура ПО, відповідач, роботодавець) про визнання дії протиправними та скасування наказу прокуратури Полтавської області № 601к від 14 грудня 2015 року про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області; поновлення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області; стягнення з прокуратури Полтавської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15 грудня 2015 року до вирішення справи по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді старшого прокурора Зіньківського району Полтавської області а з 15 вересня 2015 року виконував обов'язки прокурора Зіньківського району Полтавської області та був звільнений з посади наказом прокурора Полтавської області від 14 грудня 2015 року № 601-к на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (надалі ЗУ « Про прокуратуру»), пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури. Даний наказ вважає незаконним у зв'язку із порушенням відповідачем вимог частини другої статті 40, статей 42, 49-2 КЗпП України, зокрема, недодержання належного порядку вивільнення працівників, передбаченого нормами трудового законодавства та не врахуванням переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Зі своїм звільненням позивач не погоджується, оскільки йому не було запропоновано жодної посади передбаченої у штатному розписі Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області або рівноцінної посади. Також зазначає, що з 11.04.2006 працював на різних посадах в органах прокуратури і його безперервний стаж роботи в органах прокуратури на момент звільнення становив понад 9 років та 7 місяців. На момент попередження про вивільнення дисциплінарних стягнень у позивача не було, за час роботи у прокуратурі неодноразово заохочувався, проходив курси підвищення кваліфікації та отримав класний чин - молодший радник юстиції. Все це є доказом більш високого рівня кваліфікації у порівнянні з іншими працівниками та наявності додаткових гарантій, передбачених законодавством. Таким чином, вважає, що звільнення з роботи проведено з порушенням вимог статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки питання щодо наявності у позивача переваг на залишення на роботі відповідачем взагалі не розглядалось та при наявності вакантних посад вони позивачу не пропонувались. З наведених підстав просить суд визнати незаконним наказ від 14 грудня 2015 року № 601-к та поновити його на посаді старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та просив суд адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти адміністративного позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

У письмових запереченнях та додаткових поясненнях, які наявні у матеріалах справи відповідач зазначає, що пунктом 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» ЗУ «Про прокуратуру» визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом (тобто 15.07.2015) працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється у порядку, затвердженому Генеральним прокурором України. Відповідно до наказу Генерального прокурора України № 88ш від 23.09.2015, з урахуванням положень статті14 ЗУ «Про прокуратуру», у штатному розписі Миргородської місцевої прокуратури передбачено загальну кількість 48,5 одиниць, у тому числі на посаді прокурора - 31. За результатами проведення тестування для зайняття посади прокурора Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_1 відповідно до рейтингового списку Харківського регіонального центру займає 39 позицію із загальної кількості 44 кандидатів. Таким чином, у даному випадку має місце зміна в організації праці, оскільки з 15.12.2015 відповідно до вищенаведених положень ЗУ «Про прокуратуру» припинилося функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур (у тому числі прокуратури Зіньківського району Полтавської області, про що 25.09.2015 за № 11-3591 вих. 15 попереджено позивача) та утворено у системі органів прокуратури України місцеві прокуратури, у зв'язку з чим відбулося скорочення кількості прокурорів.

Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 11.04.2006 відповідно до наказу прокурора Полтавської області № 163-л, ОСОБА_1 прийнятий на посаду помічника прокурора Зіньківського району Полтавської області (а.с. 14).

Наказом № 24-л від 09.02.2008 прокурора Полтавської області Саєнко А.Г. призначений на посаду старшого помічника прокурора Зіньківського району Полтавської області (а.с. 15).

11.06.2012 наказом прокурора Полтавської області № 320-к ОСОБА_1 призначений на посаду старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області (а.с. 16).

Наказом № 487-к від 15 вересня 2015 року прокурора Полтавської області Саєнко А.Г. призначений виконуючим обов'язків прокурора Зіньківського району (а.с. 17).

У зв'язку із набранням чинності 15 липня 2015 ЗУ «Про Прокуратуру», на виконання статей 7, 12 та пункту 1 розділу XII Прикінцевих положень ЗУ «Про Прокуратуру», керуючись статтями 9, 14 цього Закону Генеральним прокурором України видано наказ від 23 вересня 2015 № 88ш згідно пункту 1 якого у зв'язку з утворенням 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припинення діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Полтавської області. Пунктом 2 Наказу встановлено штатний розпис місцевих прокуратур Полтавської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 290,5 одиниці. Зокрема, у Миргородській місцевій прокуратурі встановлено штатний розпис у кількості 48,5 одиниць.

На виконання вищезазначеного наказу Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 ознайомлений з повідомленням про звільненням, про що особисто засвідчив своїм підписом 25 вересня 2015 року, в якому зокрема зазначено, що відповідно до положень статті 12, пункту 1-1 Перехідних положень та пункту 1 Прикінцевих положень ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII з 15 грудня 2015 року припиняється функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур та утворення у системі органів прокуратури України місцевих прокуратур, перелік і територіальна юрисдикція яких визначається в додатку до цього Закону. У зв'язку з цим, наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №88ш з 15 грудня 2015 року вносяться зміни до структури та штатного розпису прокуратури Полтавської області щодо ліквідації підпорядкованих їй прокуратур районного рівня та затвердження штатних розписів новоутворенних місцевих прокуратур, у зв'язку з чим передбачено скорочення посади яку обіймає позивач. У відповідності з вимогами статті 49-2 КЗпП України та пункту 5-1 Перехідних положень ЗУ «Про прокуратуру» позивача попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури (пункт 9 частина 1 статті 51 ЗУ «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідні й місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року (а.с. 21).

На момент попередження про вивільнення дисциплінарних стягнень у позивача не було, за час роботи у прокуратурі неодноразово заохочувався, проходив курси підвищення кваліфікації та отримав класний чин - молодший радник юстиції.

Наказом № 601-к від 14 грудня 2015 року прокурора Полтавської області звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 9 частини 1 статті 51 ЗУ «Про прокуратуру» (а.с. 22).

Надаючи правову оцінку вищезазначеному наказу прокурора Полтавської області № 601-к від 14 грудня 2015 року, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи, що ЗУ «Про прокуратуру» не врегульовано спірні правовідносини, підлягає застосуванню трудове законодавство.

Так, однією з умов звільнення прокурора з посади згідно пункту 9 частини першої статті 51 ЗУ «Про прокуратуру» є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані і гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

Відповідно до статті 51 КЗпП України однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 статті 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини 1, 2 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно з частиною 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Досліджуючи підстави звільнення позивача за пунктом 9 частини першої статті 51 ЗУ «Про прокуратуру», які відображені у оскаржуваному наказі № 601к від 15 грудня 2015 року, судом встановлено, що під зміною в організації виробництва і праці відповідач пов'язує реорганізацію та скорочення у структурі і штатному розписі прокуратури Полтавської області зокрема у Миргородській місцевій прокуратурі. Надаючи оцінку цим підставам суд звертає увагу на таке.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому ж підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

З аналізу вищевикладеної норми трудового законодавства та роз'яснень, які надані Пленумом Верховного суду України, можливо виділити дві окремі підстави для звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, а саме:

1) зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації підприємства, установи чи організації;

2) зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності або штату працівників.

Необхідно звернути увагу на те, що правомірним може вважатися звільнення, яке проведено, як за наявності для цього законних підстав (передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України), так із дотриманням визначеної Кодексом законів про працю України процедури звільнення.

Проаналізувавши пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України суд дійшов висновку, що підставою для розірвання трудового договору за ініціативи власника або уповноваженого ним органу є зміни в організації виробництва і праці, які у свою чергу можуть мати місце у випадках ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Одним із доводів відповідача у запереченні було те, що у даному випадку має місце зміна в організації праці, оскільки з 15.12.2015 відповідно до вищенаведених положень ЗУ «Про прокуратуру» припинилося функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур (у тому числі прокуратури Зіньківського району Полтавської області, про що 25.09.2015 за №11-3591 вих 15 попереджено позивача) та утворено у системі органів прокуратури України місцеві прокуратури, у зв'язку з чим відбулося скорочення кількості прокурорів.

Однак, суд із зазначеними доводами відповідача погодитись не може, оскільки вживані у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України поняття «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Суд зазначає, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Із пояснень сторін судом встановлено, що прокуратура Полтавської області, як юридична особа ні ліквідована, ні реорганізовані не була, а прокуратура Зінківського району Полтавської області статусу юридичної особи з включенням до ЄДРПОУ, не мала та була структурним підрозділом Прокуратури Полтавської області.

Зміна системи органів прокуратури у зв'язку з набранням чинності 15 липня 2015 року Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру», а саме набуття обласними прокуратурами статусу регіональних, не передбачає відмову держави від виконання завдань та функцій такої особи, що є виключною підставою для констатації факту про ліквідацію юридичної особи публічного права, та про що неодноразово висловлювався Верховний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, постанова від 27.05.2014 р. № 21-108а14).

Відтак, на відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою частини третьої статті 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частина перша статті 40 КЗпП України).

У зв'язку із набранням чинності 15 липня 2015 ЗУ «Про Прокуратуру» Генеральним прокурором України видано наказ від 23 вересня 2015 № 88ш згідно пункту 1 якого у зв'язку з утворенням 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припинення діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Полтавської області. Пунктом 2 Наказу встановлено штатний розпис місцевих прокуратур Полтавської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 290,5 одиниці. Зокрема, у Миргородській місцевій прокуратурі встановлено штатний розпис у кількості 48,5 одиниць.

Таким чином, штатна чисельність посад в результаті ліквідації та скорочення відділів та прокурорів відділів, які зазначені у наказі № 88ш зменшилася, так наказом № 88ш передбачено штатна чисельність посад у Миргородській місцевій прокуратурі Полтавської області (до складу якої відповідно до додатку до ЗУ «Про прокуратуру» віднесено і Зіньківський район Полтавської області) у кількості 48,5 одиниць.

За таких обставин суд доходить висновку, що порушена процедура звільнення позивача оскільки йому не пропонувалася жодна з посад у Миргородській місцевій прокуратурі Полтавської області, як у новоутвореному структурному підрозділі.

Дана обставина не спростовується відповідачем у судовому засіданні.

З пояснень позивача вбачається, що при повідомленні позивача про звільнення 25 вересня 2015 року йому не було запропоновано жодної з вакантних посад у Миргородській місцевій прокуратурі Полтавської області.

За таких обставин, при звільненні позивача за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» відповідачем повністю проігноровано положення частини другої цієї статті, та не виконано обов'язок передбачений статтею 49-2 КЗпП України запропонувати працівнику іншу роботу в Миргородській місцевій прокуратурі Полтавської області або в іншому структурному підрозділі або іншій місцевій прокуратурі Полтавської області, що є грубим порушенням вимог трудового законодавства та основоположних гарантій працівника на працю.

У постанові Верховного суду України від 01 жовтня 2013 року № 21-319а13, колегією суддів судової палати в адміністративних справах і судової палати у цивільних справах був зроблений наступний правовий висновок: виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Суд зазначає, що правові висновки Верховного суду України в силу положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковими для всіх судів України.

Відповідно до частини 2 статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, в тому числі, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів адміністративної справи та наданих пояснень позивачем у судовому засіданні суд встановив, що він працює безперервно в органах прокуратури з 11 квітня 2006 року, тобто тривалий час, що є достатнім для надання переваги при скороченні чисельності працівників прокуратури Полтавської області.

Для повного, всебічного та об'єктивного встановлення обставин справи керуючись статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України судом витребувані належним чином копії наказів прокуратури Полтавської області: від 04.01.2016 №1; від 20.01.2016 № 32к.

Проаналізувавши надані суду письмові докази (накази) суд констатує порушення трудового законодавства щодо переважного права на залишення на роботі, відповідачем не зазначено, чому і з яких підстав працівники з значно меншим стажем роботи, меншим класним чином, за нерівними умовами щодо сімейного стану, в порівнянні з позивачем, переведені до новоутворених відділів (а.с. 155-156) Прокуратури Полтавської області.

З огляду на вказане суд вважає, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 питання щодо переважного права на залишення на роботі не досліджувалося та не вирішувалося, а твердження відповідача щодо нижчої продуктивності праці ОСОБА_1 перед прокурорами інших відділів є необ'єктивними та спростовуються записами у трудовій книжці.

Наведені обставини дають підстави суду дійти висновку про те, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівника, встановленого статтями 40, 49-2 КЗпП України, а, відтак, оскаржуваний наказ від 14 грудня 2015 року № 601-к є протиправним та підлягає скасуванню, так як звільнення ОСОБА_1 здійснено з порушенням законодавства про працю.

Що, стосується посилань представника відповідача на те, що відповідно до наказу Генерального прокурора України № 88ш від 23.09.2015, з урахуванням положень статті 14 ЗУ «Про прокуратуру», у штатному розписі Миргородської місцевої прокуратури передбачено загальну кількість 48,5 одиниць, у тому числі на посаді прокурора - 31. За результатами проведення тестування для зайняття посади прокурора Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_1 відповідно до рейтингового списку Харківського регіонального центру займає 39 позицію із загальної кількості 44 кандидатів.

Суд дійшов висновку про те, що ЗУ «Про прокуратуру» не врегульовано спірні правовідносини, а тому підлягає застосуванню трудове законодавство, також судом встановлено що відповідачем порушено КЗпП України при звільнені ОСОБА_1, а саме під час попередження позивача про звільнення не запропоновано іншої вакантної посади, яку він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а наказ № 601-к від 14 грудня 2015 року прокурора Полтавської області про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 9 частини 1 статті 51 ЗУ «Про прокуратуру» підлягає скасуванню, то у даному випадку норми передбачені пунктом 51 Перехідних положень ЗУ «Про прокуратуру» не можуть бути застосовані. А тому суд не бере до уваги доводи представника відповідача з цього приводу.

Що, до позовної вимоги про визнання дій відповідача неправомірними при винесені оскаржуваного наказу, суд зазначає, що відповідач діяв на виконання вимог ЗУ «Про прокуратури» та наказу Генерального прокурора України № 88ш від 23 вересня 2015 року, а позивачем не надано доказів неправомірності дій відповідача, а тому дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, тобто юридична особа. Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі суд виходить із того, що оскаржуваний наказ про звільнення від 14 грудня 2015 року № 601к підлягає визнанню протиправним та скасуванню, відповідно, поновлений позивач повинен бути на посаді з якої він незаконно звільнений, а саме на посаді старшого прокурора прокуратури Зіньківського району з 15 грудня 2015 року.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що, в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та, виходячи системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзац 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 14 грудня 2015 року, тому середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за жовтень і листопад 2015 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року № 21-395а13.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги викладену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Полтавської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Полтавської області №601к від 14 грудня 2015 року про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області.

Поновити молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області.

Зобов'язати Прокуратуру Полтавської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року з розрахунку розміру його середнього заробітку за останньою перед незаконним звільненням посадою - старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області та в межах суми нарахування та виплати середнього заробітку за один місяць.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 16 березня 2016 року.

Суддя С.А. Іваненко