Справа № 826/799/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 березня 2016 року 08:30 №826/799/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кобилянського К.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект»
до третя особа без самостійних вимог на предмет спору відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві ОСОБА_1
про звільнення з-під арешту майна,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_1, в якій просить суд звільнити з-під арешту іпотечне майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, на яке було накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.10.2010 №22062508, виданої ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, як іпотекодержатель, має право, в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Представник позивача в судове засідання не прибув, просив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Представник відповідача і третьої особи в судове засідання не прибули. Про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. З заявами/клопотаннями до суду не звертались.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

26.10.2006 між ОСОБА_1 (позичальник) і акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (банк) укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 136 000 (сто тридцять шість тисяч) доларів США 00 центів та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 686 800 (шістсот вісімдесят шість тисяч вісімсот) гривні 00 копійок за курсом Національного банку України на день укладення договору.

Згідно пункту 2.1 Розділу 2 договору про надання споживчого кредиту від 26.10.2006 №0, у забезпечення виконання зобов'язання позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості, а саме, двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно з договором застави нерухомості від 26.10.2006 №27346, який укладений з позичальником.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, між ОСОБА_1 (іпотекодавець) і ПАТ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки від 26.10.2006 №27346, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею 68,90 кв.м., жилою площею 31,70 кв.м., що належатиме іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» були відступлені права вимоги, в тому числі і за договором іпотеки, товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Зокрема, 13.02.2012 публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» відступило товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відповідно до Договору факторингу №2 свої права вимоги за зобов'язаннями боржника по кредитному договору.

Також, 13.02.2012 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., було посвідчено договір відступлення права вимоги, у зв'язку з укладенням між Цедентом (ПАТ «Укрсиббанк») та Цесіонарієм (ТОВ «Кей-Колект») договору факторингу №2 від 13.02.2012.

Відповідно до умов вказаного вище нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги, цемент передає, а цесіонарій приймає право вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку №1 до цього договору.

Як зазначає позивач, 22.12.2015, при зверненні до нотаріуса, ТОВ «Кей-Колект» стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором накладено арешт постановою ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві про відкриття виконавчого провадження №22062508 від 20.10.2010.

Вважаючи неправомірними дії відповідача по накладенню арешту на рухоме майно, що на дату накладення арешту вже перебувало в заставі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Пунктом 5 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює порядок прийняття виконавчого документа до виконання, передбачено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до положень частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У силу вимог частини 3 цієї статті постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Таким чином, накладення арешту на майно боржника є правом державного виконавця, тобто знаходиться в межах його компетенції; фактичною підставою для реалізації цього права є виконавчий документ та заява стягувача; арешт накладається шляхом прийняття державним виконавцем відповідної постанови, яка надсилається органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Суд відхиляє доводи позивача, стосовно відсутності у відповідача правових підстав для накладення арешту на нерухоме майно: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з тих підстав, що накладення цього арешту унеможливлює реалізацію товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» першочергового права задоволення вимог до боржника за рахунок предмета іпотеки, з огляду на наступне.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (стаття 1).

Згідно з частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання і спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

У іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов'язком іпотекодержателя.

Частиною шість статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Водночас, позивачем не надано доказів наявності чи відсутності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 26.10.2006 №0, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки, і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди потенційним інтересам товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», та не навів жодних поважних причин їх ненадання.

Зазначені обставини є суттєвими для правильного застосування приписів частини 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», адже правила цієї норми допускають можливість стягнення на користь стягувача, який не є заставодержателем, у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Київського апеляційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 07.07.2015 №826/3818/15.

З огляду на викладене, постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 20.10.2010 №22062508 в частині накладання арешту на нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею 68,90 кв.м., жилою площею 31,70 кв.м., що належатиме іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», є обґрунтованою та не порушує жодних прав чи інтересів позивача.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський