Справа № 817/2851/15
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гломб Ю.О.
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
УХВАЛА
іменем України

"10" березня 2016 р. Справа № 817/2851/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Котік Т.С.

суддів: Жизневської А.В.

Малахової Н.М.,

при секретарі Єрикаловій О.О. ,

за участю позивача та його представників,

представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "15" січня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання неправомірною бездіяльність ,

ВСТАНОВИВ:
Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 15 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у повному обсязі, за період з 01.02.2015 по 04.07.2015, передбаченого ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.

Зобов`язано Військову частину польова пошта НОМЕР_1 донарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням посадового окладу та належних йому щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, за період з 01.02.2015 по 04.07.2015, передбачене ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.

Присуджено на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Військова частина польової пошти НОМЕР_1 Міністерства Оборони України судовий збір у розмірі 73,08 грн.

В апеляційній скарзі Військова частина польова пошта НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову - про відмову в задоволенні позову. Зокрема, апелянт посилається на те, що судом не в повному обсязі з"ясовано усі обставини справи, які мають значення та повного вирішення питання нарахування грошового забезпечення, оскільки позивач не повідомив свого безпосереднього командира про стан здоров"я та місцезнаходження відповідно до ст.12 Статуту. Окрім того, апелянт посилається на те, що перебування позивача на реабілітації за місцем проживання без отримання відповідної відпустки позбавляє його права на отримання грошового забезпечення.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у квітні 2014 року, на виконання п.2 Указу Президента України Про часткову мобілізацію від 17.03.2014 №303/2014, ОСОБА_1 було призвано для проходження військової служби у Збройних Силах України (а.с.6).

Наказом командира ВЧ ПП НОМЕР_1 від 05.08.2015 №168, на підставі наказу командира 14 окремої механізованої бригади від 05.08.2015 №80-к та відповідно до п. б ч.8 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII), старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас, виключено із списків особового складу ВЧ ПП НОМЕР_1 , знято з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Володимирецького ОРВК Рівненської області (а.с.20).

За час проходження служби та перебування у розпорядженні командира ВЧ ПП НОМЕР_1 , зі змісту довідки про доходи від 09.10.2015 №689 відповідно до картки особового рахунку від 12.10.2015, старшому солдату ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення в повному обсязі за грудень 2014 року 565,00грн.; за січень 2015 року 1510,00грн.; за лютий 2015 року 1149,30грн.

Проте, у період з 01.02.2015 по 04.07.2015 грошове забезпечення старшому солдату ОСОБА_1 нараховувалося не в повному обсязі, а лише за військове звання, а саме: за березень 2015 року - 36,75грн.; за квітень 2015 року 36,75грн.; за травень 2015 року 36,81грн.; за червень 2015 року 185,63грн.; за липень 2015 року 36,75 грн.; за серпень 2015 року 1667,26грн. (а.а.с.41-42), що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом порушеного права.

Суд першої інстанції, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість обставин та мотивів щодо виплати позивачу грошового забезпечення за період з 01.02.2015 по 04.07.2015 на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновків, що така бездіяльність є протиправною, оскільки не нарахування та невиплата ВЧ ПП НОМЕР_1 належного грошового забезпечення позивачу порушує права військовослужбовця на отримання такого грошового забезпечення за спірний період, гарантованого йому Державою при проходженні військової служби у Збройних Силах України в особливий період.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України в зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, проходженням військової служби у Збройних Силах України здійснюється відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу№2232-XII та Положення №1153/2008.

Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) (п.5 Положення №1153/2008).

Відповідно до п.251 Положення №1153/2008, в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, резервісти призиваються на військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.

За змістом ст.1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 №3543-XII, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2014 року, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014 оголошено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

У ході проведення часткової мобілізації Володимирецьким ОРВК Рівненської області, ОСОБА_1 був призваний на військову службу в Збройних Силах України (а.с.6), а тому на нього розповсюджуються гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни відповідно до ст.40 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Законами України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Так, згідно з ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Зокрема, відповідно до ч.2 ст.9 вказаного Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, 09.04.2014 наказом командира військової частини НОМЕР_2 №77, військовозобов`язаного старшого солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (ПП НОМЕР_3 ) та призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника з постановленням на всі види забезпечення (а.с.37).

У зв`язку з розформуванням військової частини НОМЕР_2 (ПП НОМЕР_3 ), відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 13.09.2014 №Д-322/33дск, військовослужбовця стрільця-помічника гранатометника 2 механізованого батальйону старшого солдата ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу даної частини та у грудні 2014 року проведено повний розрахунок.

Згідно з довідкою про доходи від 19.10.2015 №690, за період з 01.07.2014 по 31.12.2014 старшому солдату ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у повному обсязі: за липень 2014 року 2539,38грн.; за серпень 2014 року 2416,00грн.; за вересень 2014 року 2416,00грн.; за жовтень 2014 року 2416,00грн.; за листопад 2014 року 2416,00грн.; за грудень 2014 року 2448,24грн. (а.с.40).

Відповідно до Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 №300, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.12.1997 за № 615/2419, Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 №33, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.06.2014 за №611/25388, наказом командира ВЧ ПП НОМЕР_1 від 01.12.2014 №20, на підставі наказу командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.11.2014 №88-РС, старшого солдата ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира до списків особового складу ВЧ ПП НОМЕР_1 , як такий, що прибув з військової частини НОМЕР_2 (ПП НОМЕР_3 ), з постановленням на всі види забезпечення (а.а.с.39, 48-51) відповідно до Положення Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.

Так, відповідно до підпункту 1 пункту 226 Положення Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008) при скороченні посади, яку військовослужбовець займає, у тому числі при ліквідації (розформовуванні), реорганізації військових частин або державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних (освітніх) закладів, у разі неможливості використання цього військовослужбовця на військовій службі, військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців, такі військовослужбовці зараховуються наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо подальшого їх службового використання (пп.1 п.116 Положення №1153/2008).

Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, вся наявна документація військової частини, що розформовується, передається військовій частині правонаступнику, а особовий склад зараховується у розпорядження командира такої військової частини.

Відповідно до п.9.1 Положення №1153/2008, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у тому числі у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення у цьому випадку обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Після закінчення двох місяців грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується тільки за рішенням Міністра оборони України.

При цьому, згідно з вимогами п.116 Положення №1153/2008, час перебування військовослужбовців на лікуванні, в основній або додатковій відпустці виключається із загального періоду перебування у розпорядженні відповідних командирів (начальників).

Як встановлено судом та підтверджується відповідними доказами, 19.07.2014 старший солдат ОСОБА_1 , під час виконання службових обов`язків в ході проведення антитерористичної операції поблизу міста Луганськ (а.с.7), отримав вогнепальне наскрізне осколочне поранення правої стопи, вогнепальний перелом п`яткової, кубовидної, середньої та латеральної клиновидних кісток, вогнепальне наскрізне осколочне поранення лівого плеча з пошкодженням двохголового м`яза, що було встановлено в ході розслідування та викладено у довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 09.10.2014 №161 (а.с.8).

Після отримання поранення старший солдат ОСОБА_1 був евакуйований та з 21.07.2014 по 25.07.2014 перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону та у подальшому переведений до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, де перебував на стаціонарному лікуванні з 25.07.2014 по 18.09.2014. Після чого, відповідно до рекомендацій військово-лікарської комісії, 24.09.2014 отримав відпустку за станом здоров`я тривалістю 60 календарних днів, тобто до 24.11.2014 (а.а.с.9, 38).

Зі змісту виписного епікризу №3792 (а.с.54) вбачається, що старший солдат ОСОБА_1 перебував на стаціонарному обстеженні і лікуванні в травматологічному відділенні Рівненського військового госпіталю (ВЧ НОМЕР_4 ) з 24.11.2014 по 28.11.2014, відповідно до якого його було направлено до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, де у період з 01.12.2014 по 07.12.2014 він перебував на повторному стаціонарному обстеженні.

Отже, є вірними висновки суду першої інстанції, що позивач безперервно перебував на стаціонарному лікуванні після отримання поранення, а тому відповідно до ч.11 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", позивач мав право на відпустку для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії.

Також, згідно вимог вказаного Закону, після закінчення встановленого безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби.

Як встановлено судом, згідно направлення від 01.12.2014 №2516, виданого начальником медичної служби ВЧ ПП НОМЕР_3 , за погодженням командира ВЧ ПП НОМЕР_3 (а.с.76), старшого солдата ОСОБА_1 направлено на медичний огляд військово-лікарської комісії до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону з метою встановлення ступеня придатності до військової служби.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що позивач не повідомив командира про своє місцезнаходження та про стан здоров"я після закінчення відпустки.

Також, відповідно до виписного епікризу №4865 (а.с.56), позивача направлено до інституту травматології та ортопедії НАНМ України (а.с.55), де у період з 11.12.2014 по 17.12.2014, з 17.12.2014 по 26.12.2014 та з 19.02.2015 по 20.03.2015 він перебував на стаціонарному лікуванні (а.а.с.52-53), після чого, за рекомендаціями лікарів, проходив відновлювальну реабілітацію по місцю проживання з 27.12.2014 по 19.02.2015 та з 20.03.2015 по 13.05.2015.

Зі змісту виписних епікризів №2282, №2723 та свідоцтва про хворобу №217 вбачається, що старший солдат ОСОБА_1 перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні в травматологічному відділенні Рівненського військового госпіталю (ВЧ НОМЕР_4 ) з 13.05.2015 по 08.06.2015 та з 10.06.2015 по 22.07.2015 (а.а.с.17-19).

З огляду на вищезазначене, є вірними висновки суду першої інстанції про те, що в силу вимог п.116 Положення №1153/2008, період перебування позивача на повторному стаціонарному обстеженні, лікуванні та реабілітації після закінчення відпустки не може включатися до загального періоду перебування у розпорядженні командира ВЧ ПП НОМЕР_1 , що дає йому право на отримання повного грошового забезпечення за спірний період.

Окрім того, судом встановлено, що про своє перебування на повторному стаціонарному обстеженні, лікуванні та реабілітації після закінчення відпустки, позивач повідомив військового комісара за місцем проведення відпустки Володимирецького ОРВК Рівненської області.

Колегія суддів погоджується з тим, що посилання відповідача на посадові інструкції та інші нормативні акти чинного законодавства, якими не передбачено зобов`язання військового комісара повідомляти військову частину про перебування військовослужбовця на повторному стаціонарному обстеженні, лікуванні та реабілітації є безпідставним.

Згідно вимог п.191 Положення №1153/2008, в разі неможливості виїзду з місця проведення відпустки через хворобу військовослужбовця, який повертається з відпустки військовий комісар негайно повідомляє командира (начальника) військової частини про причини затримки. Отже, єдиним законодавчо врегульованим способом повідомлення командира військової частини про строки та причини затримки такого військовослужбовця у відпустці, в результаті вищевказаних обставин, є військовий комісар військового комісаріату у якому він перебуває на обліку у зв`язку з відпусткою.

Окрім того, як встановлено судом, військова частина в якій позивач проходив службу, після отримання ним вогнепального поранення була розформована. Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 -польова пошта від 01.12.2014 №20 старшого солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини, однак, про вказаний наказ позивача не було повідомлено, хоча 01.12.2014 року ним отримувалося направлення на медичний огляд у в/ч НОМЕР_3 , яку розформовано.

Також, є слушним посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем не дотримано вимог п.193 Положення №1153/2008, за яким, у разі неповернення військовослужбовця з відпустки в установлений строк та відсутності повідомлення про причини його затримки командир (начальник) військової частини негайно надсилає запит начальнику органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або військовому комісару за місцем проведення військовослужбовцем відпустки. Після одержання відповіді на запит про те, що військовослужбовець не прибув до місця відпустки або своєчасно вибув до своєї військової частини, командир (начальник) військової частини організовує його розшук у встановленому порядку.

Так, з матеріалів справи та облікової картки ОСОБА_1 з додатками (а.а.с.65-68), наданої Володимирецьким ОРВК Рівненської області, не вбачається факту надіслання відповідачем такого запиту ні начальнику органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, ні військовому комісару за місцем проведення військовослужбовцем відпустки.

Натомість, всупереч вимогам Положення №1153/2008, за 10 днів до закінчення відпустки позивача, а саме 14.11.2014, командиром 2 механізованого батальйону було складено рапорт №2868 про самовільне залишення частини старшим солдатом ОСОБА_1 , за результатами розгляду якого, 05.12.2014 військовою прокуратурою Луцького гарнізону Західного регіону України відкрито кримінальне провадження №0000067 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.407 КК України.

В ході проведення досудового розслідування даного кримінального провадження встановлено, що перебування ОСОБА_1 на лікуванні та реабілітації є поважними законними причинами, а тому його відсутність у військовій частині не є самовільною, що свідчить про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.407 КК України. У зв`язку з чим, 15.06.2015 кримінальне провадження №0000067 було закрито (а.а.с.13-14).

Згідно з п.11.4 розділу ХІ Інструкції №611/25388, у разі постановлення виправдувального вироку суду, закриття кримінальної справи (відмови в порушенні кримінальної справи) за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого в учиненні злочину військовослужбовцям, які були відсторонені від посад, поновлюється виплата посадових окладів та додаткових видів грошового забезпечення, на отримання яких вони втратили право у зв`язку з відстороненням від посад, з дня, з якого вони стали до виконання обов`язків за посадою.

З огляду на вищезазначене, є вірними висновки суду першої інстанції, що закриття кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, щодо самовільного залишення військової частини, спростовує твердження відповідача про порушення позивачем вимог чинного законодавства про проходження військової служби, а тому не нарахування та невиплата ВЧ ПП НОМЕР_1 належного грошового забезпечення позивачу є безпідставним, та таким, що порушує його права як військовослужбовця на отримання такого грошового забезпечення за спірний період, гарантованого йому Державою при проходженні військової служби у Збройних Силах України в особливий період.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду, що майнове право на грошове забезпечення з урахуванням посадового окладу та належних щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, позивач має відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке є джерелом права відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" .

Європейський суд з прав людини в рішенні від 26.06.2014 року по справі "Суханов та Ільченко проти України" зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (п.53).

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог, не містять фактів невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 202 КАС України, для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "15" січня 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.С. Котік

судді: А.В. Жизневська

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "11" березня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_1

АДРЕСА_1 - відповідачу Військова частина польової пошти НОМЕР_1 Міністерства оборони України вул.Ковельська,265,м.Володимир-Волинський,Волинська область,44700

4 - представнику позивача Суконнік Віктор Євгенович пров. Вінницький, 21, м. Рівне, Рівненська область - ,