Справа № А23/51
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" лютого 2016 р. м. Київ К/800/17747/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіЦвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
суддів Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання Іванова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства завод «Павлоградхіммаш»

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2013 року

у справі № А23/51

за позовом Публічного акціонерного товариства завод «Павлоградхіммаш»

до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство завод «Павлоградхіммаш» звернулось до суду з адміністративним позовом до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.07.2012 року позов задоволено. Визнано незаконним податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції від 06.12.2007 року № /3.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2013 року постанову Господарського суду Дніпропетровської області від 10.07.2012 року скасовано. Позов задоволено частково. Скасовано частково податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції в Дніпропетровській області від 06.12.2007 року № /3 в сумі 39 424, 73 грн., з яких 26 283, 17 грн. основний платіж, 13 141, 56 грн. штрафні санкції. В задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення цього суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник позивача касаційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами виїзної планової перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2006 року по 31.12.2006 року відповідачем складено акт від 28.04.2007 року № 219-232-00217417, яким встановлено порушення: - п. 1.20 ст. 1, пп.пп. 7.4.1, 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого позивачем занижено валовий доход за І квартал 2006 року на суму 221 829, 09 грн. за результатами продажу санаторію-профілакторію та будівельних матеріалів (залізобетонних конструкцій); - п. 1.32 ст. 1, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого до складу валових витрат за 2006 рік віднесено витрати, не пов'язані з веденням господарської діяльності підприємства, на суму 292 785, 00 грн.; - пп. 8.1.4 п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результат чого завищено амортизаційні відрахування на суму 35 403, 84 грн.

На підставі вказаного акту перевірки та за результатами розгляду скарг позивача в процедурі апеляційного узгодження податкового зобов'язання Західно-Донбаською ОДПІ прийняте податкове повідомлення-рішення від 06.12.2007 № /3, яким визначено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток у розмірі 137 504, 48 грн. за основним платежем та 48 665, 58 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, зважаючи на таке.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Згідно з пп. 7.4.3 п.7 .4 ст. 7 вказаного Закону положення підпунктів 7.4.1, 7.4.2 поширюються також на операції з особами, які не є платниками податку, встановленого статтею 10 цього Закону, або сплачують податок на прибуток за іншими, ніж платник податку, ставками.

В силу пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг.

Згідно з пп. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Підпунктом 1.20.2 пункту 1.20 статті 1 вказаного Закону встановлено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам (роботам, послугам), стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну (біржове котирування), визначення звичайної ціни у встановленому в абзаці першому цього підпункту порядку здійснюється із врахуванням таких факторів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15.02.2006 року між ВАТ завод «Павлоградхіммаш»(продавець) і ОСОБА_4 (покупець) укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму, а саме незавершене будівництво пансіонату батьків та дитини, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Продаж пансіонату за домовленістю сторін вчиняється за 150 000, 00 грн. в тому числі ПДВ 25 000, 00 грн.

Враховуючи те, що податковою інспекцією не надано доказів дотримання вказаного вище порядку при визначенні звичайної ціни на об'єкт незавершеного будівництва - пансіонат, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позову у відповідній частині.

Підпунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не включаються до складу валових витрат витрати на: виплату винагород або інших видів заохочень пов'язаним з таким платником податку фізичним чи юридичним особам у разі, якщо немає документальних доказів, що таку виплату або заохочення було проведено як компенсацію за фактично надану послугу (відпрацьований час). За наявності зазначених документальних доказів віднесенню до складу валових витрат підлягають фактичні суми виплат (заохочень), але не більші ніж суми, розраховані за звичайними цінами. Не підлягають віднесенню до складу валових витрат суми збитків платника податку, понесених у зв'язку з продажем товарів (робіт, послуг) або їх обміном за цінами, що нижчі за звичайні, пов'язаним з таким платником податку особам. Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Встановлено, що 03.02.2006 року між ВАТ завод «Павлоградхіммаш» (продавець) і ОСОБА_4 (покупець) був укладений договір поставки.

Виконання договірних зобов'язань підтверджується наявними у матеріалах справи договором, специфікацією, звітами про вартість будівельних матеріалів, актами прийому-передачі, актами прийому-передачі технічної (документальної) документації, банківськими виписками, податковими накладними, оборотно-сальдовими відомостями, картками рахунку.

Таким чином, судом вірно встановлено обґрунтоване віднесення позивачем до складу валових витрат витрат від даної господарської операцій, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, оскільки доказів реалізації будівельних матеріалів за ціною нижчою ніж звичайна податковим органом не надано.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про безпідставне формування позивачем витрат від реалізації договірних відносин позивача з ПП ОСОБА_5 на підставі договору підряду, оскільки відсутність ліцензії у вказаного контрагента не є безумовною підставою вважати, що відповідні послуги з ремонтних робіт не надано.

Судом першої інстанції з даного приводу встановлено, що матеріалами справи підтверджується виконання спірних послуг, зокрема, договором, додатковими угодами, кошторисом, банківськими виписками, актами виконаних робіт.

Крім того, необґрунтованою є відмова судом апеляційної інстанції в частині позовних вимог про скасування суми спірного податкового повідомлення-рішення, визначеної від здійснення позивачем амортизаційних відрахувань.

Відповідно до пп. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» під терміном «амортизація» основних фондів і нематеріальних активів слід розуміти поступове віднесення витрат на їх придбання, виготовлення або поліпшення, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань, установлених цією статтею.

В силу пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» амортизації підлягають витрати на: придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання, включаючи витрати на придбання племінної худоби та придбання, закладення і вирощування багаторічних насаджень до початку плодоношення; самостійне виготовлення основних фондів для власних виробничих потреб, включаючи витрати на виплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні таких основних фондів; проведення всіх видів ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних фондів; капітальні поліпшення землі, не пов'язані з будівництвом, а саме: іригація, осушення, збагачення та інші подібні капітальні поліпшення землі.

Встановлено, що позивачем здійснювались амортизаційні відрахування у 2006 році на основні засоби, які знаходились у власному виробничому використанні позивача та були невід'ємною частиною виробничого циклу, перебували на балансі товариства, а тому нарахування амортизації на них цілком правомірне.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Отже, прийняте апеляційним судом нове рішення у справі часткове задоволення позову підлягає скасуванню, а постанова суду першої інстанції - залишенню в силі відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства завод «Павлоградхіммаш» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2013 року у справі № А23/51 скасувати.

Постанову Господарського суду Дніпропетровської області від 10.07.2012 року у справі № А23/51 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук