Справа № 435/1215/13-а
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" березня 2016 р. м. Київ К/800/37449/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Жовтневого районного суду м. Луганська від 14 травня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року у справі № 435/1215/13-а за позовом ОСОБА_4 до Луганської міської ради про визнання незаконними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року позивач звернувся з позовом до Луганської міської ради, в якому просив:

- визнати незаконними дії відповідача в частині надання не належної форми відповіді на клопотання від 07.12.2012 року про надання дозволу на отримання безоплатно у власність ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- визнати незаконною бездіяльність відповідача в частині не винесення на розгляд сесії Луганської міської ради клопотання ОСОБА_4 від 07.12.2012 року;

- зобов'язати відповідача винести на розгляд сесії Луганської міської ради клопотання ОСОБА_4 від 07.12.2012 року;

- зобов'язати відповідача винести відповідне рішення за результатами розгляду клопотання від 07.12.2012 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що в порядку ст.ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України він звернувся до відповідача із заявою від 07.12.2012 року про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтованою площею 0,1 га. Однак, відповідач в порушення ч.7 ст.118 ЗК України безпідставно відмовив у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки. Крім того, свою відмову відповідач прийняв у формі листа-відповіді, а не рішенням як того вимагає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Постановою Жовтневого районного суду м. Луганська від 14 травня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року, позов задоволено частково. Визнано дії Луганської міської ради в частині надання неналежної форми відповіді на клопотання ОСОБА_4 від 07 грудня 2012 року про надання дозволу на отримання безоплатно у власність ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - протиправними. В іншій частині позовних вимог відмовлено через необґрунтованість.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року та змінити постанову Жовтневого районного суду м. Луганська від 14 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з метою отримання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_4 07.12.2012 р. звернувся до Луганської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту її відведення з бажаним місцем розташуванням на вулицях Кармелюка чи Гражданської зі вказаного на графічному матеріалі (вх. № 01/03-13/14941/0/1-12 від 12.12.2012). До заяви було додано: копію паспорту та ідентифікаційного коду, графічний матеріал.

Листом від 09.01.2013 р. № 01/03-13/94/0/2-13 Луганська міська рада повідомила позивача про неможливість розгляду по суті його клопотання від 07.12.2012 р. з тих підстав, що у зв'язку з відсутністю детального плану територій, Управління містобудування та архітектури Луганської міської ради не має в своєму розпорядженні інформації відносно вільних земельних ділянок з їх адресами, а також наявності до них землевпорядної документації. З огляду на це, визначити конкретне місце розташування земельної ділянки під будівництво жилого будинку не представляється можливим.

Не погоджуючись з відмовою відповідача, ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суди виходили з протиправності дій відповідача щодо надання Луганською міською радою відповіді на клопотання позивача від 07.12.2012 року у формі листа. В решті позовних вимог суди дійшли висновку про їх необґрунтованість.

Колегія суддів вважає передчасними такі висновки судів, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною третьою статті 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з частинами 6 та 7 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до п.«б» ст.12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, серед іншого, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Як встановлено судами та підтверджено матеріалами справи, за результатами розгляду клопотання позивача від 07.12.2012 р. в порядку ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України, виконавчим комітетом міської ради було надано лист-відповідь.

Таким чином, зважаючи на зазначені вище правові положення, колегія суддів погоджується з висновком судів про протиправність дій відповідача у наданні неналежної форми відповіді на клопотання ОСОБА_4 від 07.12.2012 р.

Що стосується решти позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про неможливість їх задоволення, оскільки суд не може підміняти функції органів місцевого самоврядування.

Положеннями частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Таке втручання не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є - здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Таким чином, позовні вимоги про зобов'язання відповідача винести на розгляд сесії клопотання та прийняти за результатами його розгляду відповідне рішення є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Водночас, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, колегія суддів вважає за необхідне зобов'язати Луганську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_4 від 07.12.2012 р.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Крім того, колегія суддів вважає помилковим висновок судів щодо відмови у стягнення понесених позивачем судових витрат.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Приписами ст.87 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Таким чином, судові витрати позивача підлягають стягненню на його користь у відповідності до задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права, а тому підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 225, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду м. Луганська від 14 травня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року скасувати, та ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Луганської міської ради в частині надання неналежної форми відповіді на клопотання ОСОБА_4 від 07 грудня 2012 року про надання дозволу на отримання безоплатно у власність ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зобов'язати Луганську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_4 від 07 грудня 2012 року про надання дозволу на отримання безоплатно у власність ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Стягнути з Луганської міської ради на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 392,22 грн. (триста дев'яносто дві гривні двадцять дві копійки).

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України..

Судді: