Справа № 2а-9126/12/2070
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Київ К/800/5620/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Швеця В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2012 року ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №33-12 від 17.05.2012 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2012 року, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить їх рішення скасувати та постановити рішення, яким задовольнити позов.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження відповідно до статті 222 КАС України.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно відмовив позивачу у наданні статусу біженця у зв`язку з відсутністю умов, передбачених абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців».

Із зазначеним висновком колегія суддів погоджується і вважає необхідним зауважити на наступне.

Відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України від 21 червня 2001 року № 2557-III «Про біженців» (надалі Закон № 2557-III) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 10 Закону № 2557-III передбачено, що статус біженця не надається особі:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала притулок в іншій країні;

- яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

Абзацом шостим статті 12 Закону № 2557-III передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 прибув з країни свого походження Киргизьської республіки до України. У квітні 2011 року звернувся до УМВС в Харківській області із заявою про надання статусу біженця в Україні.

Наказом №120-о від 12.05.2011 року відмовлено у прийнятті документів щодо встановлення статусу біженця через відсутність фактів його переслідувань або побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до соціальної групи, а також політичних переконань, тобто необґрунтованості поданої заяви.

В подальшому позивач оскаржив зазначений вище наказ до Державної міграційної служби, останньою прийнято оскаржуване рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, у своїй заяві та в судовому засіданні позивач не довів достатньої аргументації своїм побоюванням, факти особистого переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до соціальної групи, а також політичних переконань відсутні.

Отже наявні матеріали справи свідчать про відсутність умов для надання ОСОБА_4 статусу біженця.

Посилаючись на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством України, та правомірно відмовив позивачу у наданні статусу біженця.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що Харківський окружний адміністративний суд, правильно застосувавши норми матеріального права, аргументовано відхилив вимоги ОСОБА_4 та відмовив у задоволенні його позову.

Харківський апеляційний адміністративний суд, який переглянув постанову суду першої інстанції, прийшов до аналогічних висновків і обґрунтовано залишив її без змін.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2012 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

.

Судді: В.В.Малинін

О.Ф.Ситников

В.В.Швець