Справа № 817/3472/15
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №817/3472/15

29 лютого 2016 року 12год. 35хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М., за участю секретаря судового засідання Климчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представники Лясковець І.І., Меленчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Прокуратури Рівненської області
про визнання нечинним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинення певних дій та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Рівненської області про визнання нечинним та скасування наказу прокурора Рівненської області від 14.12.2015 року №1512 "Про звільнення ОСОБА_1.", поновлення на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, зобов'язання прокурора Рівненської області (Рівненського регіонального прокурора) видати наказ про призначення позивача на посаду прокурора Дубенської місцевої прокуратури, як особу, яка має першочергове право (при утворенні вакансії в період з 15.12.2015 року по 15.12.2016 року), зобов'язання прокурора Рівненської області (Рівненського регіонального прокурора) видати наказ про призначення позивача на посаду прокурора Дубенської місцевої прокуратури (при утворенні вакансії), стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 року по день постановлення судового рішення у розмірі з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 349,26 грн.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив суду на їх обґрунтування, що починаючи з 2000 року працює в органах прокуратури на різних посадах. 25.09.2015 року позивача попереджено про зміну істотних умов праці у зв'язку із ліквідацією органу прокуратури, в якому він обіймає посаду - Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області. Після цього позивача було звільнено із займаної посади прокурора, про що прийнято оспорюваний наказ. Позивач вважає таке звільнення незаконним. Вказує, що фактично відбулась не ліквідація, а реорганізація органу прокуратури, в якому він працював. Крім того, позивач стверджує, що в силу вимог трудового законодавства, він мав переважне право залишення на роботі. Позивач також наголошує суду, що проходив тестування з метою призначення на посаду прокурора новоствореної Дубенської місцевої прокуратури, за наслідками якого на відповідні посади призначено осіб, котрі за рейтинговим списком отримали нижчі бали. З цих підстав просить позов задовольнити повністю.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечили. Пояснили суду на обґрунтування своїх заперечень, що з 15.07.2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" в новій редакції, яка передбачала зміну з 15.12.2015 року переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур. Згідно вимог даного Закону на посаду в новостворені прокуратури могли призначатися прокурори діючих прокуратур, проте за умови успішного проходження ними тестування. Представники відповідача зазначають, що за наслідками тестування позивач посів 19-те місце у рейтинговому списку та не міг бути призначений на посаду прокурора Дубенської місцевої прокуратури, тому був звільнений з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України. Представники відповідача стверджують, що при звільненні позивача дотримано усіх необхідних вимог трудового та спеціального законодавства. З цих підстав просять у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами на основі чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що 25.09.2015 року прокурор Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області ОСОБА_1 ознайомлений із письмовим попередженням Прокуратури Рівненської області від 24.09.2015 року №11/1-2002вих15 про звільнення із займаної посади та з органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру") у разі не проходження або неуспішного проходження тестування на заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015 року (а.с. 10).

Наказом Прокуратури Рівненської області "Про звільнення ОСОБА_1." від 14.12.2015 року №1521 молодшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з 14.02.2015 року у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) з виплатою вихідною допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст. 44 КЗпП України) (а.с. 11).

ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України з 14.12.2015 року у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду або в разі скорочення кількості прокурорів органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 11).

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

В силу вимог частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

За змістом частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відтак, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, необхідно з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. (пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9).

З 15.07.2015 року Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-XII втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15.12.2015 року.

Відповідно до п. 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, цей Закон набирає чинності з 15.07.2015 року, крім: пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; статей 21, 28-38, 42, 44-50, 62-63, 65-79 цього Закону, які набирають чинності 15.04.2016 року; статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15.12.2015 року.

Згідно з пп. "в" пп. 1 п. 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Пунктом 1.2 Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України від 20.07.2015 року №98, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 року за №928/27373 (надалі - Порядок) передбачено, що на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Пунктом 1.4 Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Пунктом 4.1 Порядку встановлено, що основними етапами відбору кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури є:

прийом документів;

тестування на знання законодавчої бази (професійний тест);

тестування на загальні здібності;

формування рейтингу кандидатів.

В силу вимог пункту 5.2 Порядку, працівник, який на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює. Заява у встановлені строки подається до кадрового підрозділу відповідної регіональної прокуратури.

За змістом розділу 9 Порядку, рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності (пункт 9.1). Рейтинговий список формується робочою групою окремо для кожної місцевої прокуратури за загальним для двох тестів підсумковим балом - від більшого до меншого (пункт 9.2). У рейтинговому списку зазначаються: найменування місцевої прокуратури; прізвище, ім'я, по батькові кандидата; результати складання кожного тесту та підсумковий бал кандидата. Робоча група спрямовує рейтинговий список керівнику відповідної регіональної прокуратури (пункт 9.4). Керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі. Призначення кандидатів на посади прокурорів відбувається після призначення їх керівників, перших заступників та заступників (пункт 9.5).

В свою чергу, як закріплено у п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Таким чином, з набранням з 15.12.2015 року чинності нормами Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII в частині визначення нового переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур мала місце реорганізація останніх зі скороченням чисельності та штату працівників.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

Додатком "Перелік і територіальна юрисдикція місцевих і військових прокуратур" передбачено створення на території Рівненської області Дубенської місцевої прокуратури, юрисдикція якої поширюється на Демидівський район, місто Дубно, Дубенський район, Млинівський район, Радивилівський район.

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №89ш, зареєстрованим у Прокуратурі Рівненської області 23.09.2015 року за №11/1-17993вх15(7052), вирішено у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 року місцевих прокуратур та припинення шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внести зміни до структури та штатного розпису прокуратури Рівненської області зміни - виключити штатний розпис Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області (пункт 1.1). Включити штатний розпис Дубенської місцевої прокуратури (пункт 1.2). Встановити у штатному розписі місцевих прокуратур Рівненської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 158 одиниць з відповідним фондом оплати праці, а саме у: Дубенській місцевій прокуратурі 25 одиниць, у тому числі: 1 посада керівника, 1 посада першого заступника керівника, 1 посада заступника керівника, 4 посади прокурорів, 1 посада спеціаліста 1 категорії, 1 посада головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць, 1,5 посади водія, 1,5 посади прибиральника службових приміщень (12 посад),: Млинівський відділ: 1 посада начальника відділу, 5 посад прокурорів, 1 посада спеціаліста 1 категорії (7 посад); Радивилівський відділ: 1 посада начальника відділу, 4 посади прокурорів, 1 посада спеціаліста 1 категорії (6 посад) (пункт 2.1) (а.с. 35-36, 54).

Отже, посаду прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, яку обіймав позивач, було скорочено. Призначення на посади прокурорів новоствореної Дубенської місцевої прокуратури здійснювалось в межах визначеної штатної чисельності, за наслідками успішного проходження тестування, відповідно до сформованого рейтингу.

Судом досліджено, що згідно рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів Дубенської місцевої прокуратури, надісланого до Прокуратури Рівненської області листом робочої групи Київського регіонального центру від 08.12.2015 року №21/2617, за наслідками тестування ОСОБА_1 посів 19 місце з результатом у 103 бали, яке не надало йому права претендувати ні на одну з 15 можливих посад (а.с. 73-74).

При цьому, результати проходження тестування позивачем не оскаржувались.

Тому, з урахуванням затвердженої штатної чисельності та рейтингового списку, штат Дубенської місцевої прокуратури було повністю укомплектовано за рахунок кандидатів, які у рейтинговому списку зайняли вищі місця ніж ОСОБА_1, який на жодну з посад призначений не був.

Суд приходить до висновку, що з огляду на положення частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, переважне право позивача на залишення на роботі обумовлювалося наявністю у нього більш високої кваліфікації і продуктивності праці, які визначалися на підставі результатів тестування.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Позиція аналогічного характеру наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 року по справі №21-8а15, яка в силу вимог частини 1 статті 244-2 КАС України є обов'язковою для врахування судом при вирішенні даної адміністративної справи.

Тому, правовідносини, що виникають при звільненні з публічної служби, в тому числі з органів прокуратури, у зв'язку зі скороченням чисельності та штату, регулюються спеціальним законодавством, яким у даному випадку є норми пп. "в" пп. 1 п. 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII.

У зв'язку з цим, суд відхиляє посилання позивача на недотримання відповідачем при його звільненні додаткових гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України.

Крім того, суд зазначає, що можливості залишення позивача на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області після 15.12.2015 року також не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Рівненської області із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №89ш.

Також суд не бере до уваги доводи позивача щодо призначення на посади осіб, які за наслідками тестування набрали нижчі бали ніж ОСОБА_1, оскільки такі призначалися не на посади прокурорів, а на адміністративні посади у порядку, визначеному Порядком проведення чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад керівників місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників, затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України від 20.07.2015 року №98.

За наведених обставин, звільнення позивача з посади ґрунтувалось на вимогах закону і позовні вимоги про поновлення його на посаді, зобов'язання прокурора Рівненської області видати наказ про призначення його на посаду в Дубенську місцеву прокуратуру та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд відмовляє.

Разом з тим, суд вважає, що оспорюваний наказ Прокуратури Рівненської області від 14.12.2015 року №1512 "Про звільнення ОСОБА_1." містить невірне формулювання причин звільнення позивача. У наказі вказано такі дві підстави для звільнення позивача, як "у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією", які є самостійними підставами та не можуть вживатися одночасно. Крім того, фактично ліквідації органу прокуратури, в якому працював позивач, не відбулось.

Тому, існує необхідність у зміні формулювання причин звільнення позивача і приведення його у відповідність з чинним законодавством про працю, а позовні вимоги про скасування даного наказу в цій частині підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Рівненської області від 14.12.2015 року №1512 "Про звільнення ОСОБА_1.", яким молодшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з 14.02.2015 року у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) з виплатою вихідною допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст. 44 КЗпП України) в частині формулювання причин звільнення, виключивши з даного наказу слова "ліквідацією чи".

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.