Справа № 809/3510/15
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 р. Справа № 876/10385/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Комунального підприємства "Технічний центр "Сервіс-Авто" на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 р. по справі за позовом Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області до Комунального підприємства "Технічний центр "Сервіс-Авто" про стягнення заборгованості,-

встановив:

26.08.2015 року позивач - Державна податкова інспекція у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області) звернувся до суду із позовом до відповідача - Комунального підприємства "Технічний центр "Сервіс-Авто" (далі - КП "Технічний центр "Сервіс-Авто") про стягнення податкового боргу в сумі 41313,68 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не сплачено в повному обсязі та в строки, визначені податковим законодавством, самостійно узгоджених шляхом подання декларацій сум грошових зобов'язань з податку на додану вартість та з земельного податку. Загальна сума податкового боргу відповідача станом на день звернення до адміністративного суду становила 41313,68 грн.

Виходячи з того, що порушення відповідачем вимог ст. 67 Конституції України, ст.ст. 16.1.4, 57.3 Податкового кодексу України призвело до ненадходження в бюджет 41313,68 грн., позивач вважає, що мають місце правові підстави для стягнення зазначеної заборгованості в судовому порядку, відповідно до п.п.20.1.18 п.20.1 ст. 20 Податкового кодексу України.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 р. позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом пункту 56.11 статті 56 Податкового кодексу України не підлягає оскарженню грошове зобов'язання, самостійно визначене платником податків.

В даному випадку, самостійно визначені відповідачем зобов'язання з податку на додану вартість та земельного податку на загальну суму 41313,68 грн. грн. та несплачені ним у строки встановлені Кодексом, є узгодженими, а отже, є податковим боргом Комунального підприємства "Технічний центр "Сервіс-Авто".

Оскільки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу передбачене підпунктом 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач - Комунальне підприємство "Технічний центр "Сервіс-Авто" оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що в Податковому кодексі України розрізняється процедура стягнення коштів за податковим боргом і процедура погашення всієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває в податковій заставі.

Як наголошує апелянт, рішення суду про надання дозволу на погашення податкового боргу за рахунок майна платника податку виноситься за результатами розгляду відповідного позову податкового органу і не може бути ухвалене в порядку ст. 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином в порядку позовного провадження підлягає розгляду саме позовна вимога про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі. Позовні вимоги про стягнення податкового боргу з рахунків платника податків, відкритих у банках, обслуговуючих відповідача, а так само за рахунок готівки, що йому належить, слід розглядати в спеціальному порядку, що визначений ст. 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України, за поданням податкового органу.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.02.1996 року проведено державну реєстрацію КП "Технічний центр "Сервіс-Авто", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 24.03.2015 року. Відповідач взятий на облік Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську як платник податків і зборів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Податкового кодексу України (далі ПК України), податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 36 ПК України встановлено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Згідно з п.38.1 ст. 38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Пунктом 38.2 статті 38 ПК України передбачено, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Крім цього, підпунктом 16.1.4. пункту 16.1 статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно норм підпункту 9.1.3.пункту 9.1 статті 9, підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10, підпункту 265.1.3 пункту 265.1 статті 265, статті 269 ПК України, податок на додану вартість належить до загальнодержавних податків і зборів, а земельний податок - до місцевих податків.

Відповідач згідно підпункту 180.1 статті 180 та підпункту 269.1.2. пункту 269.1 статті 269 ПК України є платником податку на додану вартість та земельного податку.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Стосовно зобов'язання відповідача із податку на додану вартість, колегія суддів зазначає, що відповідно до пунктів 203.1, 203.2 статті 203 ПК України податкова декларація з податку на додану вартість подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Платник податку зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Судом встановлено, що відповідачем 15.07.2015 року подано позивачу декларацію з податку на додану вартість за червень 2015 рік, в якій визначено грошові зобов'язання за вказаний податковий період в розмірі 24876 грн. Зазначених зобов'язань відповідач у повному обсязі не виконав і на момент розгляду справи податковий борг з податку на додану вартість за вищевказаний період згідно поданої декларації становить 24876,00 грн., що підтверджується витягом з облікової картки платника.

Щодо заборгованості відповідача з земельного податку, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 286.2. статті 286 ПК України визначено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Положеннями пункту 286.1 статті 286, пунктів 287.3, 287.4 статті 287 ПК України встановлено, що податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця. Податкове зобов'язання з плати за землю, визначене у податковій декларації, у тому числі за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця. Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем відповідно до вимог пункту 286.2. статті 286 Податкового кодексу України подано податкову декларацію з земельного податку за 2015 рік, датовану 09.02.2015 року, в якій відповідачем самостійно розраховано розмір грошових зобов'язань з земельного податку на 2015 рік, всього на загальну суму 197252,18 грн. з щомісячною сплатою 16437,68 грн. Згідно додатку № 1 до вказаної податкової декларації, земельні ділянки, які є об`єктом оподаткування, знаходяться в місті Івано-Франківську, код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ - .

Відповідачем у визначений законом строк не сплачено грошові зобов`язання щодо земельного податку за червень 2015 року, внаслідок чого податковий борг з земельного податку складає 16437,68 грн., що підтверджується витягом з облікової картки платника.

Як вбачається із змісту пункту 56.11 статті 56 ПК України не підлягає оскарженню грошове зобов'язання, самостійно визначене платником податків.

Виходячи із вищезазначених законодавчих положень, суд першої інстанції вірно виходив з того, що самостійно визначені відповідачем зобов'язання з податку на додану вартість та земельного податку на загальну суму 41313,68 грн. грн. та несплачені ним у строки встановлені Кодексом, є узгодженими, а отже, є податковим боргом Комунального підприємства "Технічний центр "Сервіс-Авто".

Також, як вбачається із матеріалів справи, ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області було надіслано відповідачу податкову вимогу форми "Ю" за № 1242 від 01.08.2012 року.

Відповідач згадану податкову вимогу не оскаржував. Враховуючи, що відповідачем не подано до суду доказів виконання вищевказаної податкової вимоги в повному обсязі, відсутності заборгованості з дня її виставлення по день подання даного позову, - податкова вимога № 1242 відповідно до статті 60 ПК України вважається не відкликаною, а у позивача немає правової підстави для винесення нової податкової вимоги.

Докази повної оплати чи погашення відповідачем в інший спосіб спірної суми податкового боргу у матеріалах справи відсутні. Також, доказів, які б свідчили про погашення заборгованості, відповідач відповідно до вимог частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України суду не надав. Разом із цим, податковий борг КП "Технічний центр "Сервіс-Авто" в сумі 41313,68 грн. підтверджується довідкою про стан заборгованості відповідача від 17.09.2015 року та витягами зі зворотного боку облікових карток платника - відповідача у справі.

Крім цього, право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу передбачене підпунктом 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК України.

Так, згідно пункту 87.1. статті 87 ПК України джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів. Пунктом 87.2. даної статті ПК України передбачено, що джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Відповідно до пункту 95.1 статті 95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Згідно пункту 95.3. статті 95 ПК України, стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Пунктом 95.4 статті 95 ПК України, також встановлено, що контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що вимога Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області до Комунального підприємства "Технічний центр "Сервіс-Авто" про стягнення податкового боргу в сумі 41313,68 грн. є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160 КАС України, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Технічний центр "Сервіс-Авто" залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 р. по справі № 809/3510/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді О.О. Большакова

В.Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 09.03.2016 року.